452 



Till sitt lefnadssätt visar arten i alla afseenden den 

 största likhet med vår eider, i sällskap med hvilken den 

 oftast också anträffats hos oss; den uppgifves likväl kunna 

 dyka ännu bättre än denna. Holböll säger, att den vid 

 Grönlands kuster sällan söker sin föda på mindre än 30 

 famnars djup, men går ända så långt nedåt, som han blott 

 funnit blötdjur uppå bottnet, nemligen till 65 famnar eller 

 200 alnar. Vanligen håller den sig 4—6, men ofta ända till 

 9 minuter under vattenytan och är således en af de skar- 

 paste dykare. 



B) Under slägtet Oidemia Flem. (se sid. 424). 



13. Fuligula nigra (Linn.). Sjöorre. Mcriiiutsi. 



Artm. Vingsj^egeln svart ; fjäderklädnaden går från det tvära 

 pannskelet på näbbens sidor vinkelrätt emot käkkanten 

 och därefter längs densamma till munvinkehi^ betäc- 

 kande hela sidan af näbbens bas. 



Hane: svart, med blå glans på hufvudet och en svul- 

 len rund knöl invid pannan. 



Hona: gråbrun med ljusa kinder och halssidor; näbb- 

 knölen endast antydd. 



Längd: hanen 21 t., honan något mindre. — Anas Linn. 

 Benämningar. Egentligen borde denna art hellre än den 

 följande kallas svärta (Holmgr.); haforre (Kökar); hafs-svärta 

 (Pörtö i Borgå skärg. enl. hr A. Hintze)] sjöorre, svartand. — 

 Finska: merilintu (lappm.), meriläinen (Enare*), i^eZ/7w.), musta- 

 lintu (Pudasj., Kuusamo); njuorkua (ryska lappm., från lappska 

 njurkku, Mhg)\ meriteiri (Keuru, Bergr.)\ mustatelkkä (Nyldr.). 

 Beskrifning. Näbbens längd till munvinkeln hos hanen 

 2%, hos honan 2V8 tum, till pannan hos hanen 2 och honan 



*) Malm har förvexlat denna och följande arts finska namn. 



