524 



de dölja sig bättre än annars, samt ofta anses som honor 

 eller senare på året som ungfoglar. De sistnämnda skiljas 

 dock lätt från de gamla genom sina trubbiga spetsar på 

 stjertpennornas skaft, likasom förhållandet är med öfriga 

 andartade foglar. Hanarne bära under hela första året sin 

 ungdrägt, hvilken under vintern och våren blifvit brokig 

 genom öfvergångsfjädrar och andra utaf första sommardrägten. 

 Honorna ömsa fjäderklädnad blott en gång om året likasom 

 andhonorna, och uiigarnes färgteckning liknar i allmänhet 

 modrens. 



I norra Europa häcka tre arter af detta slägte, och 

 alla göra det äfven hos oss. De tvenne första äro med 

 hvarandra beslägtade; för den sista har man bildat ett eget 

 underslägte Mergellus. 



20. Mergus merganser Linn. Hål- eller 

 storskrake, llukoskelo. 



Artm. Af ståndet mellan näbbspetsen och näsborrar7\e lika 

 med halfva iittånj begge käkarnes befjädrade sido- 

 snibbar sträcka sig ungefär lika långt framåt; ving- 

 spegeln hvit^ utan svarta streck; nacktofsen tjock; näbb 

 och ben röda. 



Hane om vintern: hufvudet och halfva halsen sva7't- 

 gröna, den öfriga delen^ bröstet och underlifvet hvita; öfre 

 kroppsdelarne svarta och askgråa. 



Hona: hifvudet och halsen rödbruna^ öfre kroppsdelarne 

 askgråa, de nndre hvita, hos begge könen med rostgul an- 

 strykning. 



Längd: 28 — 29 tum, vingbr. en aln 18 tum. 

 Benämningar. Svenska: hanen skraknisse (Åland, Sie- 

 vers), skraka-gubbin, honan -käringen (Brahestad, Hildén); 



