646 



lingar; de flesta äro hemma uti länder med tempereradt 

 klimat och högst få besöka arktiska nejder. Några arter 

 hålla sig under flyttningarne mer till hafskusten, andra till 

 floder. De lefva helt och hållet på och i vattnet och äro 

 bland simfoglarne af de allra skickligaste dykare; på land 

 kunna de med mycken möda fortskaffa sig, men de flyga 

 högt och väl sedan de uppkommit ur vattnet. Födoämnena 

 äro fisk och mindre djur som de uppsöka i vattnet, äfvensom 

 allehanda växtämnen; några arter nedsvälja ofta äfven fjädrar 

 bland den egentliga födan. De häcka parvis och makarne 

 bygga af vattenväxter ett bo, som flyter på vattenytan och fästes 

 vid vass- eller säfstrån; äggen äro temligen få och rufvas 

 af begge makarne. Likasom lommarne rugga de två gånger 

 årligen; sommar- och vinterdrägterna äro betydligt olika; den 

 förra är mer utmärkt och anlägges ganska tidigt på våren, 

 hos de flesta redan innan de anlända till oss; den senare 

 anlägges hos olika arter vid olika tid, från juli till längre 

 in på hösten och bäres hela vintern. Ungarne bära en skild 

 drägt och de späda dunungarne äro utmärkta af skarpt 

 tecknade, mörka och ljusa band samt fläckar, som löpa längs 

 hufvudet, halsen och på kroppens ofvansida. Könen äro 

 lika hvarandra och honan något mindre än hanen. 



Inom vårt faunaområde äro fem arter funna, hvaraf tre 

 häcka regelbundet och en troligen tillfälligtvis, den femte är 

 en främling, som kommit hit upp från sydligare trakter. 



Doppingarnes allmogenamn hos oss kunna icke alltid 

 hänföras till någon viss art. Svenska kustbefolkningen kallar 

 dem tressgrip (merendels P. cristatus) på Åland (Sievers) och 

 Porkkala, i Kyrkslätt sjökråkor {Brenner) ochkarudor, 

 på Pörtö i Borgå skärgård frontdockor (Zi^in^ze). I Wasa 

 skärgård kallas doppingen fjorna {Ålc.^ Sad.). — På finska 



