676 



Ungfoglarne hafva endast hälften så hög näbb, med nästan 

 släta sidor; benen äro orent gulröda. Fjäderteckningen är 

 lik de gamlas men hufvudets sidor mörkare. 



Dundrägt. Hufvudet halsen och öfre kroppsdelarne 

 matt brunaktigt svarta, bröstet och underlifvet hvita; näb- 

 ben liten och låg, nästan såsom hos grislan. Naum. 



Lunnefogeln tillhör de kuster af ishafvet, hvilka gränsa 

 intill Atlantiska hafvet*); den häckar nemligen vid Sibiriens 

 vestra kuster, Novaja Semlja, på Spetsbergen och i stor 

 mängd på Finmarkens fogelberg, sällsyntare nedanför pol- 

 cirkeln i Norge, Bohuslän, samt vid norra Skottland, på 

 Island, Färöarne och vid nordvestra Amerika. — Mot vin- 

 tern kommer den oftare till sydliga delarne af Nordsjön 

 och går ända till Frankrikes vestra kuster. 



Inom vårt område finnes den regelbundet vid norra 

 kusten och kommer endast tillfälligtvis derifrån till andra 

 delar. — Middendorjf omtalar, att den häckade i kolonier 

 vid Wardö, Hornö och Renö i vårt områdes nordvestra 

 gränstrakter, men vid hans besök 1840 blifvit nästan utro- 

 tad; Schrader återfann den på samma ställe vid Wardö uti 

 omkr. 50 par och 1856 skall den enl. A. E. Nyländer fun- 

 nits der i massa. Ostligare träffade Middendorff arten ännu 

 vid Ainowska öarne vester om Ribatschi, men icke längre 

 bort; Lilljeborg deremot fann arten i slutet af juli 1848 

 vara ganska allmän vid Schuretskaja. Inåt Hvita hafvet 

 häckar fogeln icke veterligen '^'^). För öfrigt äro endast en- 



*) Vid de mot Stilla hafvet gränsande delarne finnes en när- 

 stående form, M. corniculatus. 



**) Pallas säger visserligen: „copiosissima circa Colam et in mari 

 albo''; föga nog lärer arten häckat ens då för tiden inom Hvita hafvet, 

 ■utan torde de iakttagna fiockarne varit stadda på flyttning; så tolkar 

 äfven Middendorff uppgiften. 



