540 



finnes i mellersta Ryssland temligen högt upp mot norden 

 och i södra Sibirien ända till oceanen; äfven i norra Ame- 

 rika är arten utbredd. — Sina flyttningståg gör denna art 

 till största delen utefter hafskusterna, men då den öfver- 

 vintrar redan der vattnen förbli isfria, omkring Skandinavi- 

 ens norra, vestra och södra kuster, så kommer fogeln i mängd 

 blott till södra delarne af Öster- och Nordsjön, samt till 

 nordvestra Europas kuster; ett fåtal, mest yngre gå genom 

 Europas inre ända till Medelhafvets vattensystem; arten öf- 

 vervintrar äfven i Tatariet, södra Sibirien och Japan samt 

 flyttar i Amerika till de tempererade delarne. 



Nästan öfverallt inom vårt område förekommer prackan 

 ganska allmänt från vestkusten till Onega och från finska 

 viken anda upp till närheten af ishafskusten. Då uppgifterna 

 från nästan alla ställen lyda enstämmigt vore det utan än- 

 damål att uppräkna enskilda lokaler; likvisst anser AschaUy 

 att arten finnes vida sparsammare uti det inre af landet an 

 i skärgårdarne och enl. hr Lydén finnes den uti Hvittis gan- 

 ska sällsynt. — Mot norden torde den dock hafva en be- 

 stämd gräns, ehuru denna faller så nära kusten, att man ännu ej 

 kan uppdraga den med visshet. I Enontekis går arten längs 

 Muonio elf ända till dess källor i fjelltrakterna, således högt 

 upp i vide- och björkregionerna (Shg & Pn); Malm fann den 

 vara ganska allmän i Enare så långt tallskog växte, men 

 äfven förekomma längs vattendragen ännu nordligare, till 

 Pasvik elfvens mynning (70^ n. br.); ASc/irac?^?' intygar också, 

 att den häckar vid fjordarne och floderna. Vid lappska 

 halföns södra och östra kuster funno Sahlherg och Malm- 

 herg den likaledes. (Deremot fann Middendorff icke fogeln 

 under sin färd omkring halfön och Lllljeborg förbigår den 

 också med tystnad; det är således möjligt, att den icke 

 mer häckar på norra kusten af halfön, der några anmärk- 



