115 



ladt hårrör, med ena ändan i ett glas vatten, så skall man 

 erfara, att vattnet i hårröret stiger högre än dess niveau i 

 glaset. Denna företeelse framkallas sålunda, att väggen af 

 glaset attraherar ett tunnt hvarf vatten, kanske endast ett 

 enkelt hvarf af vattenmolekyler. Cohaesion emellan moleky- 

 lerne i det under röret belägna vattnet verkar derhän, att 

 dessa attraheras af de vattenmolekyler, som genom ytattrak- 

 tion attraheras af glasväggen och följden häraf är, att vatt- 

 net stiger i röret. Ju finare glasröret är, desto mera verk- 

 samma kunna dessa attraherande krafter uppträda, och följden 

 häraf är att vattnet stiger högre i röret, än i motsatt fall. 

 Så t. ex. stiger vattnet i ett rör af 1,2 millimeter till en höjd 

 af 23 mm., i ett rör af 1,9 mm. diameter endast till 15,6 mm. 

 Ar åter röret gröfre, så att attraktion icke kan framträda 

 mera verksam, motverkas denna af den cohaesion, som äger 

 rum mellan vattenmolekylerne inbördes, hvaraf följden är, att 

 vattnet icke i röret stiger högre än vattnets niveau i glaset. 

 Klart är, att vätskans beskaffenhet i detta afseende spelar 

 en vigtig role, hvilken bestämmes af de i densamma ingående 

 molekylernes cohaesion. Så stiger vatten högre än en salt- 

 lösning, concentrerad saltlösning mindre högt än en svagare 

 m. m. Den attraherande kraft, som tillhör den vägbara ma- 

 terien i alla kroppar verkar på ett visst afstånd utom sjelfva 

 kroppen, ett afstånd som beror af kroppens massa. Om 2 

 små korkkulor placeras på en lugn vattenyta i ett vattenfat, 

 på högst 1 tums afstånd från hvarandra, skall man erfara, 

 att de genom attraktion verka, så att de närma sig hvaran- 

 dra. Befinna sig större massor i vexelverkan med hvarandra 

 blir attractions sphaeren större. Så verka mån och jorden 

 attraherande på hvarandra, hvilket gifver sig tillkänna genom 

 ebb och flod. Kastar man en sten upp i luften, eller drif- 

 ves en kropp, hvilken som heldst, från jordens yta inom 



