118 



och om det ena eller bägge stå snedt. Detta förklaras genom 

 trycket, som råkar i jemnvigt, då vattenspegeln i hvardera 

 röret står lika högt, och beror af de hydrauliska lagar som 

 ofvanföre blifvit meddelade. Om de af oss anmärkte rören 

 innehålla vätskor af olika täthet, t. ex. vatten i det ena rö- 

 ret och qvicksilfver i det andra, så står qvicksilfret i det 

 ena röret icke lika högt som vattnet i det andra; ty det 

 tryck som qvicksilfret utöfvar, motsvarar dess framför vatt- 

 net öfvervägande täthet. Höjden af vätskan står i omvändt 

 förhållande till vätskans specifika vigt, så att en 14 tum hög 

 vattenpelare håller jemnvigt med en qvicksilfverpelare af 1 

 tums höjd, emedan qvicksilfrets specifika vigt är 14, då vatt- 

 net antages såsom enhet. Det tryck som vätskor utöfva kal- 

 las i Fysiken hydrostatiskt tryck. 



Då alla molekyler i en vätska attrahera hvarandra lika 

 starkt, befinna sig dessa i jemnvigt, då härtill ännu lägges, 

 att alla de molekyler, som bilda ytan af vätskan, lika starkt 

 attraheras af tyngden. I detta fall är vätskans yta plan, och 

 rigtningen af tyngden bildar en rät vinkel med ytan, emedan 

 alla molekyler äro lika långt aflägsna från jordens attraktions- 

 medelpunkt, och således attraheras lika starkt. Så länge mo- 

 lekylerne i en vätska icke äro i jemnvigt, äro de i en rörelse, 

 som sträfvar att återställa jemnvigten. Den plana yta, som 

 det lugna vattnet erbjuder i ocean är dock skenbar; ty den 

 äger ytan af en sphaer, emedan molekylerne i ytan öfverallt 

 måste vara lika långt aflägsna från jordens attraktions- 

 medelpunkt. Då härvid tages i betraktande jordens rörelse 

 omkring sin axel, utöfvar denna det inflytande, att vattnet 

 drifves mot aeqvatorn, hvaraf följden är att oceanens vatten- 

 yta erhåller en sphaeroidisk gestalt. 



Gasformiga kroppars molekyler sträfvn, att aflägsna sig 

 från hvarandra, och genom denna repulsion utöfva de ett tryck 



