128 



pellerancle kraft öfvervinnes. Vätskans inträngande i den fasta 

 kroppen sker, af lätt insedda skäl, lättare i de fall der dess 

 molekyler äro mindre tätt lägrade vid bvarandra. Derför 

 genomträngas animaliska och vegetabiliska membraner lät- 

 tare än do tätare mincraliska ämnena. Vattnet tränger lik- 

 väl, om ock i ringa mängd, i marmor, sandsten, kalk, granit 

 m. m., men nästan alldeles icke i de täta metallerna, om de 

 icke utvalsas till ganska tunna blad. Denna diffusion bar 

 man, till skilnad från bydrodiffusion, kallat stervhocUffasion. 

 Gaserue diÖimdera på .samma sätt och enligt samma 

 lagar som flytande ämnen, genom utbyte af de olika gaser- 

 nes molekyler, hvilka ömsesidigt attrabera bvarandra och 

 härigenom råka i en molekular rörelse, som afstannar först 

 sedan desamma kommit i jemnvigt, så att molekular attrak- 

 tionen är likformig. Denna diffusion benämnes aerodiffusion, 

 eller gasdiffusion. 



Luftens vattenbalt och vattnets utbredning i atbmospbae- 

 ren är för vårt ämne af vigt. Såsom väl bekant, äger den 

 atbmospbaeriska luften förmåga att upptaga en viss mängd 

 vattendunst, och blanda sig med densamma. Vattnet öfvergår 

 vid hvarje temperatur i gasform, och upptages i demia form 

 af den atbmospaeriska luften, i bvilkon den utbreder sig, 

 i öfverensstämmelse med lagarnc för gasdiffusion. Ju högre 

 luftens temperatur är, desto mera vattendunst kan den upp- 

 taga, och då den har upptagit så mycket, att den icke kan 

 upptaga mera, uttryckas detta sålunda att luften är mättad 

 med fuktighet. Ju högre luftens temperatur är, desto mera 

 vatten förmår den iifven upptaga i dunstform, förr äu den 

 blir mättad. Såsom vattnet upplöser fasta änmen, så upp- 

 löser det äfven gaser. Härvid äger det förhållande rum, att 

 de vattenmolekyler, som bilda vattnets yta, attrahera gaser, 

 hvilkas molekyler sålunda konnua i beröring med vattcnmole- 



