141 



]iet. Då nu en elektrisk ström af tillbörlig styrka ledes genom 

 vattnet, verkar den elektriska spiinningen vid polerna attra- 

 herande på de motsatt elektriska molekylerna, att desamma 

 skiljas från sin förening och samlas vid polerna hvaraf följ- 

 den är, att vattnet sönderdelas i sina beståndsdelar, så att de 

 positivt elektriska vätemolekylerna attraheras af den negativa 

 polen, de negativt elektriska syremolekylerna af den positiva 

 polen i den galvaniska apparaten. Detsamma är förhållandet, 

 då saltlösningen genom elektriciteten sönderdelas, så att den 

 elektronegativa syran sandas vid den positiva, och den elektro- 

 positiva basen vid den negativa polen. 



Magnetismen. 

 Magnetismen är en kraft, som gifver sig tillkänna genom 

 den anmärkningsvärda egenskapen, att med ganska betydlig 

 kraft attrahera jern och några andra metaller. I naturen 

 förekommer denna kraft koncentrerad i det såkallade magnet- 

 jernet. Om jernlilspån bringas i närheten af en magnet råka 

 dessa i en liflig rörelse, emdan magneten attraherar desamma. 

 Om man bringar flere skålpund tungt jern i beröring med 

 en stark magnet som är upphängd, så skall man erfara att 

 magneten attraherar den tunga jernstafven med den kraft, 

 att den, oaktadt sin betydliga absoluta vigt, icke faller ned. 

 Magnetens attraktion är således i detta fall starkare än jor- 

 dens, med ledning af hvad vi ofvanföre pag. 116 anfört om 

 kroppars tyngd. Starkast framträder likväl magnetens attrak- 

 tion i dess båda ändar, hvilken såsom väl bekant kallas po- 

 ler. Om man upphänger 2 niagneter nära hvarandra på trå- 

 dar, så skall man erfara att den ena magnetens pol attraherar 

 den motsatta polen af den andra. Af dessa magnetens poler 

 vänder sig den ena alltid mot norr, och den andra mot söder, 

 hvarföre den förra, såsom väl bekant, kallas nordjool och den 



