155 



tillgång på luft, så sönderdelas dessa anmärkta produkter till 

 huiuussyror, hvilka, till en del lösliga i vatten, till en annan 

 del i alkalier, ingå föreningar med baser såsom kalk, kali, 

 ammoniak m, fl. Ju mera luftens tillträde är förhindradt, 

 så mycket större qvantitet sura humuskroppar bildas, och de 

 första sura produkterne af denna sönderdelning kallas van- 

 ligen ulmin- och huminsyra, hvilka vidare omsättas till cren 

 och apocrensyra *) (Mtdder), hvilka äro lösliga, och icke sak- 

 nas i någon matjord. I allmänhet må anmärkas, att alla 

 humusämnen, under inverkan af athmosphaeriska luftens syre, 

 sönderdelas i kolsyra och vatten, och att den humussubstans, 

 som ingår såsom konstituerande beståndsdel i jorden, är olös- 

 lig i vatten och alkalier. Men i matjorden är densamma in- 

 timt blandad med jordens mineraliska beståndsdelar. I torf- 

 och kärrjorden förekommer densamma blandad med mer eller 

 mindre sönderfallen vegetabilisk materie, hvarest den celliga 

 strukturen ännu kan urskiljas med tillhjelp af mikroskopet. 

 Qvantiteten deraf kan bestämmas genom den slammade jor- 

 dens glödgning och den återstående massans vigt, relativt till 

 dess vigt före glödgningen. Förmågan att upptaga vatten är 

 hos humus ganska stor, så att 100 delar humus upptaga 190 

 delar vatten, då äfven dess volym tilltager, hvarjemte den 

 utmärker sig framför lerjord och kalk genom förmågan att 

 längre tid qvarhålla det en gång upptagna vattnet. Af särskild 

 vigt är dess egenskap att upptaga en stor quantitet gaser, 

 så att man funnit 100 delar humus upptaga 12 delar vatten- 

 gas, och andra gaser i samma förhållande. Beträffande åter 

 den kemiska absorptionen af oorganiska växtnärande ämnen, 

 äger lerjorden i detta afseende en framför hunms öfvervä- 

 gande förmåga. Fullkomligt ren humus anses knappt absor- 

 bera oorganiska ämnen med undantag af fri ammoniak, som 

 *) Kall- och kälhatssyra. 



