160 



förekommer till vexlande qvantitet i den athmosphaeriska 

 luften, och det är denna egenskap hos fasta kroppar att vid 

 sig binda vattendunst från luften, som man benämnt hygro- 

 skopicitet. Denna attraktion är starkare hos porösa kroppar 

 och, då de molekyler som ingå i dessa kroppar äfven utöfva 

 en sådan attraktion, är det klart, att ju mera molekyler eller 

 finare partiklar som. ingå i en fast kropp, som tillika är 

 porös, så att luften kan intränga i densamma, desto högre 

 grad af htjgroskopicitet tillhör äfven densamma. Så upptager 

 en styf lerjord 6 % af sin vigt vattendunst, och bibehåller 

 äfven denna aggregationsform, så att det icke öfvergår i 

 droppbart flytande form. Här af finner man, att jordpartiklarne 

 omgifvas likasom af en athmosphaer af vattendunst. Men den 

 attraktion, som ytan af dessa partiklar utöfvar på vatten- 

 dunsten, är begränsad, så att densamma icke sträcker sig 

 utöfver ett visst afstånd från kroppen, det är utom den ath- 

 mosphaer af vattendunst som omgifver kroppen. Härvid gäl- 

 ler den lag, att attraktion af vattendunst aftager från krop- 

 pens yta till ett visst afstånd, då den är = 0. Såsom lag 

 härmed har man uppställt: att kraften af hvarje attraktion 

 aftager med qvadrate?! af afståndet. Då nu de partiklar, 

 som ingå i en viss bestämd volym jord, hafva bildat om- 

 kring sig en athmosphaer af vattendunst, hvilken icke mera 

 kan utsträckas, uttrycker man detta sålunda, att jorden är 

 mättad med vattendunst, och att vattnet är hygroskopiskt 

 bundet med jorden. Den vattendunst, som sålunda hygrosko- 

 piskt bindes af jordens partiklar, upptages från luften i jor- 

 dens mellanrum, hvilken alltid innehåller vattendunst, men 

 upptages äfven från den yttre luften af de jordpartiklar, som 

 äro belägna på ytan. Ju finare de partiklar som konstituera 

 en jord äro, desto flere af desannna ingå i en bestämd vo- 

 lym jord, och desto större yta förefinnes, i sammanhang 



