165 



större jordrummen ingen kapillaritet kan komma i fråga. Om 

 man tillsluter ena ändan af ett glasrör med filtrei^papper, 

 fyller detsamma med lufttorr jord, som är pulveriserad, och 

 nu bringar den tillslutna ändan i vatten, så skall man 

 erfara, att vattnet tränger genom filtrerpappret och vidare 

 genom jorden till betydlig höjd. Men då jorden i röret har 

 upptagit en viss mängd vatten, upptager densamma icke mera 

 vätska. Jorden är hvad man benämner kapiUariskt mättad. 

 Detta inträffar, då alla dess kapillarrum äro fyllda med vat- 

 ten, som med en viss kraft qvarhålles af jorden. Gjuter man 

 åter ofvanifrån vatten på jorden, fyllas både kapillära och 

 icke kapillära rum dermed, men vattnet kan icke af jorden 

 qvarhållas i de icke kapillära rummen, utan flyter bort, i 

 öfverensstämraelse med tyngdlagarne. Det är klart, att jor- 

 dens kapillära mättningskapacitet, vid sådant förhållande, 

 måste stå i direkt förhållande till det antal sådana kapillar- 

 rum, som jorden innehåller, ett förhållande, som är närmast 

 beroende af finheten af de partiklar hvilka ingå i en viss 

 volym jord. Härvid måste dock, beträffande andra vätskor 

 än vatten, den anmärkning göras, att den kemiska attraktio- 

 nen mellan olika ämnen och jorden i detta afseende spelar 

 en afgörande rol. 



För att nu på ett enkelt sätt bestämma en jords ka- 

 pillära mättningskapacitet, förfar man på följande sätt. 



Man väger en viss mängd lufttorr jord, som således 

 innehåller endast hygroskopiskt bundet vatten, och bringar 

 den i en tratt med ett vått pappersfiltrum, hvilkas vigt förut 

 blifvit bestämd. Nu öfvergjuter man jorden med vatten så 

 länge, till dess detsamma flyter genom filtrum. Sedan den 

 droppe, som finnes vid nedra ändan af filtrum, blifvit af- 

 lägsnad, väges tratten jemte den på filtrum belägna fuktiga 

 jorden. Tillökningen af vigten, med afdrag af trattens och 



