175 



vara, att inatjordsUigret iuoiii dess kapillära stigiiingszoii be- 

 ständigt är mättadt med vatten, ett förhållande som, enligt hvad 

 vi ofvanföre anfört, icke är förenligt med de vanliga hos oss 

 kultiverade växternas trefnad. Denna olägenhet kan icke af- 

 hjelpas på annat sätt än genom dränering. 



Dessa lagar äro den rationella grunden för åkerjordens 

 torrläggning geno7ii dränering, hvilka de absoluta förfäktarene 

 af dräneringens vigt för hvarje jordj som är föremål för ra- 

 tionell kultur, helt och hållet hafva förbisett. 



I allmänhet kan man antaga, att vattnets kapillära rö- 

 relse i en jord, som icke är mättad med vatten, försiggår 

 ganska långsamt. Detta kan bevisas genom ett ganska enkelt 

 experiment. Man mättar med vatten en humusrik jord, som 

 genom sin färgförändring gifver sin större eller mindre fuk- 

 tighet tillkänna, och blandar en del af denna jord med 2 

 delar af samma slags jord, som är lufttorr, och således inne- 

 håller endast hygroskopiskt bundet vatten. Den sålunda blan- 

 dade jorden är alltså endast till Va mättad med vatten. Fyl- 

 ler man nu en glascylinder till hälften med denna fuktade 

 jord och, sedan gränsen för denna jord blifvit noggrannt be- 

 tecknad, tillägger ett lager torr jord af samma art på ytan 

 af den fuktiga jorden, skall man erfara, att den fuktiga jor- 

 dens mörka färg ganska skarpt markerar gränsen emellan 

 dessa jordlager. Vid uppmärksamt betraktande skall man 

 finna, att denna gräns knappt märkbart förändras, ett för- 

 hållande som tillräckligt ådagalägger, att föga eller intet vat- 

 ten från den till en tredjedel med vatten mättade jorden rör 

 sig uppåt i det torra jordlagret. I jorden måste man likväl 

 antaga en svag rörelse i en del af de mångfaldiga kapillar- 

 rör, som förekomma i densamma. Om man tänker sig, att 

 ett större kapillarrum är omgifvet af ett antal finare kapillar- 

 rum, och att vatten genom afdunstning aflägsnas från en del 



