177 



en jord, som icke genomsläpper vattnet. I naturen är ler- 

 jorden utmärkt derigenom, att sedan densamma blifvit kapil- 

 lariskt mättad, den icke vidare genomsläpper vattnet, hvilket 

 således måste stanna på ett sådant lager, såvida detsamma 

 icke kan afflyta i följd af detta icke genomsläppande lagers 

 lutning mot horizonteu. Hvarhelst således hydrostatiskt vat- 

 ten förekommer, kan man med säkerhet antaga att det hvi- 

 lar på ett lager, som icke genomsläpper vatten, af hvilken 

 art det sedan må vara, vare sig lerjord eller en bergart, som 

 icke är porös. Den öfra ytan af detta vatten, der det före- 

 kommer i jorden, kallas dess vattenspegel, hvilken i olika 

 jord kan förekomma på ganska olika djup. Om vi antaga 

 en jord som äger leralf, och att öfre ytan af detta lerlager 

 icke bildar en jemn yta, utan på ett eller flere ställen bildar 

 en mer eller mindre djup sänkning, är det klart, att vattnet 

 först stannar såsom hydrostatiskt i denna säkning, den må 

 seden hafva ett större eller mindre omfång och djup. Här 

 uppstår, af lätt insedda skäl, en vattensamling, som bildar en 

 källa, hvilken mottager vatten från den omgif vande jorden 

 och icke kan afgifva sitt vatten, så länge det icke genom- 

 släppande jordlagret står lägre än floden eller afloppskana- 

 lens yta. Detta förhållande skola vi dock taga i närmare 

 öfvervägande, då vi afhandla vattnets inflytande på det lokala 

 klimatet. 



Vattnets afdunstning från jorden. 



Det vatten som innehålles i jorden sträfvar oafbrutet 

 att, under temperaturens inflytande och i dunstform afgå från 

 jordens kapillära rum. Vattnet öfvergår vid hvarje tempera' 

 tur i dunstform, till och med såsom is. Såsom allmänt be- 

 kant, äger härvid dock det förhållande rum, att denna öfver- 

 gång i dunstform stiger med temperaturen. Sker den i gas- 



