308 



jorden. Anläggandet af täckdiken hvilar på den princip, att 

 vattnet^ som genom nederbörd tillföres den dränerade åker- 

 jorden, till största delen, endast med undantag af den ringa 

 qvantitet som afiägsnas genom vattenfårorna, skall tränga 

 igenom jorden, för att genom dränrören afflyta från fältet. 



Jemförelse mellan methoden att aflägsna vatten från den 

 odlade jorden, genom öppna och täckta diken. 

 Låtom oss nu antaga en åkerjord, som består af seg, 

 bunden lei^ord, hvars niatj ordslager, till ett djup af 12 — 14 

 tum, hvilar på en likartad lerjords alf, utmärkt genom sin 

 plastiska egenskap, hvars fysiska karakter är, att densannna, 

 kapillariskt mättad, icke tillåter vatten att genomtränga. Låtom 

 oss vidare antaga, att i densamma inga källor förekomma, 

 såsom förhållandet i allmänhet är i sådan jord på ett visst 

 afstånd från kusten, der jordens höjd öfver hafvet tilltager. 

 Såsom en fysikalisk princip, för nedläggandet af dränrör, 

 hafva vi uppställt, att de skola läggas på det djup, att jor- 

 dens vattens^yegel sänkes så lågt att vattnet, i det öfverlig- 

 gande jordlagret, icke kan kapillariskt stiga till det undre 

 lagret af matjorden, och att rören skola vara nedlagda i jor- 

 den tinder gränsen för jordens konstanta temperatur. Ler- 

 jordens kapillära stigningszon är 17-2 fot, någongång undan- 

 tagsvis 2 fot. Vi återhemta vidare, af hvad vi ofvanföre hafva 

 anfört, att, enligt fysiska grunder, vattnet endast med svårig- 

 het och långsamt, stundom alldeles icke, genomtränger en jord 

 af sådan beskaffenhet som vi antagit. Vid sådant förhållande 

 är det klart, att, då vattnet vid starkare nederbörd trängt 

 genom matjordslagret, som genom omsorgsfull kultur blifvit 

 mera genomsläppande än det af jordbruksredskapen icke 

 rörda lagret, detsamma tränger till ytan af alfven, hvarest 

 lerjordens större eller mindre plasticitet ställer ett hinder 



