315 



släpper vattnet, kan icke allt vatten afledas genom öppna 

 diken. Vattnet tränger genom de genomsläppande lagren, 

 och om nu under dessa befinnes ett icke genomsläppande 

 lager, stannar det här, blir stagnerande, d. ä. hydrostatiskt, 

 och kan nu, om matjordslagret icke befinner sig på andra 

 sidan om gränsen tor det ofvanliggande jordlagrets kapillära 

 stigningszon, skada de växter som äro föremål för kultur. 

 Taga vi härvid ännu i betraktande, att under de klimatiska 

 förhållanden, som äga rum i Finland, nederbörden genom regn 

 är ymnig och uthållande om hösten, och att om våren riklig 

 (^vantitet vatten tillföres jorden genom de uppå den befint- 

 liga snömassornas smältning, finner man lätt, att öppna diken 

 dessa årstider äfvensom om sommaren, vid de häftiga åsk- 

 regn, som icke sällan inträffa, uppfylla ett hufvudsakligt vil- 

 kor för vattnets afledande från den odlade jorden. Men att 

 fortsätta dessa axiomatiska betraktelser blir för författaren 

 och läsaren tröttande. 



Jag tror mig sålunda hafva ådagalagt nödvändigheten 

 af öppna diken under de klimatiska förhållanden, som råda 

 i vårt fädernesland, men af livad jag ofvanföre anfört, finner 

 man äfven, att sådana fall kunna förekomma i naturen der, 

 i anseende till vattensjuk alf, hvilken innehåller mer eller 

 mindre utsträckta källor, öppna diken icke så fullständigt, 

 som nödigt vore, kunna afleda vattnet. I sådana fall böra 

 täckdiken tillika användas, för att afleda det vatten sorn fin- 

 nes i alfven, hvilket icke kan finna aflopp genom sådana teg- 

 diken, som vi förordat. Detta förfarande är rationellt, och 

 kan man sålunda nöjaktigt förklara den fördel, som flere 

 landthushållare vid åtskilliga tillfällen och senast vid det ny- 

 ligen afslutade sjette Finska landtbruksmötet i Helsingfors, 

 erfarit af hos dem verkställd dränering. Men dessa skulle 

 äfven på sådan jord, enligt min förmodan, hafva skördat 



