206 



lar rörelse eineliiiu vattnet i de underliggande jordlagren och 

 matjorden, utmärkt derigenorn, att vatten uppstiger från de 

 förra och lösningen nedtränger från matjorden till de undre 

 lagren. Här äger det förhållande rum, att, enligt de lagar, 

 som ligga till grund för diftusion, den mindre koncentrerade 

 vätskan lättare och till större qvantitet strömmar till den 

 mera koncentrerade, hvilken liktidigt tränger till den mindre 

 koncentrerade. Denna diffusionsrörelse fortgår så länge, till 

 dess båda vätskornas molekyler kommit i jemuvigt. Verkar 

 ett högre hydrostatiskt tryck på vattnet i de underliggande 

 lagren, utgör detta ett befordrande moment för vattnets rö- 

 relse mot lösningen i matjordslagret. Dä nu växterna med 

 sina rötter intränga i jordrum och der upptaga lösta ämnen, 

 blir vätskan i dessa mindre koncentrerad. I detta fall diffun- 

 dera, från de närbelägna jordrummen motsvarande txvan- 

 titet lösta ämnen, till dess jennivigten återställes. Detta 

 är fallet endast i sådan jord, som är mättad med vatten. 

 Samma diffusionsfenomen äger äfven rum mellan vattnet i 

 diken, dannnar, floder m. m. Men jorden äger en förmåga 

 att binda och omsätta många lösta ämnen såsom kali, mag- 

 nesia, fosforsyra, ammoniak m. m. i olöslig form. Dessa äm- 

 nen öfvergå från vattnet, som härstanunar från ett eller an- 

 nat håll i jorden, hvilken slutligen blir mättad dermed, 

 så att den icke mera kan upptaga eller vid sig binda j 

 desamma. Vattnets diftusion från dammar, floder m. m. 1 

 sträcker sig mer eller mindre långt från flodbädden in åt , 

 jorden, men öfverallt, der en sådan diftusion äger rum, sker ; 

 den enligt samma, oföränderliga, fysiska lagar. Allt hvad vi ' 

 i detta afseende anfört, gäller en jord som är mättad med ' 

 vatten, så långt vattnet i jorden står i kontinuerligt samman- J 

 häng, och icke afbrytes af mellanligande lager af torr, eller 1 

 endast till en ringa del med vatten mättad, jord. Om detta 



