221 



Då nu luftens temperatur står i det förliållande till 

 jordens, att densamma kan betraktas såsom en återverkan 

 af den senare, och, så vidt jag känner, jordens medeltempe- 

 ratur icke finnes bestämd för Finland, kan man, med led- 

 ning af förhållandet i Tlibingen och luftens kända medel- 

 temperatur för Helsingfors, genom beräkning bestämma jor- 

 dens medelvärmegrad för Helsingfors. Solstrålarne äga såsom 

 väl bekant i sig ingen temperatur, som kan mätas. Värme 

 frigöres från solstrålarne endast då desamma träffa en fast 

 eller flytande kropp. Bortom jordens athmosphaer finnes icke 

 mera någon luft, som skulle kunna frigöra värme från sol- 

 strålarne. I athmosphaeren erfara desamma en ringa brytning, 

 hvarigenora luftens temperatur till någon ringa grad höjes. 

 Först då solstrålarne träffa jordens yta, frigöres värme till 

 större grad, och då solens värmestrålar absorberas, ökas äf- 

 ven jordens temperatur ganska betydligt, såsom man finner 

 af Schäblers meddelade tabell. Från den uppvärmda jorden 

 strålar nu värme ut i luften, och det är denna värme, som 

 man kallar luftens temperatur. Den grad till hvilkeu jorden 

 uppvärmes beror af solstrålarnes intensitet, hvilken åter står 

 i närmaste sammanhang med den vinkel, under hvilken strå- 

 larne träffa jorden. I detta afseende är det klart, att upp- 

 värmningen sker starkast, då solstrålarne falla lodrätt på jor- 

 den, och att värn)eutvecklingen aftager i samma förhållande, 

 som solstrålarne mer eller mindre snedt träffa jorden. Detta 

 är orsaken till den olika temperatur, som både jorden och luf- 

 ten äga under olika tid af dagen. Såsom väl bekant, träffa sol- 

 strålarne jorden vid solens uppgång i ganska sned vinkel, hvil- 

 ken tilltager småningom ända till klockan 12, då strålarnes 

 riktning vid eqvatorn är lodrät. Från denna tid falla strålarne 

 åter i mer och mer sned riktning på jorden ända till solens 

 nedgång; i samma förhållande stiger äfven värmeutvecklingen 



