222 



från morgonen till middagen, då den uppnått sin kuhaination, 

 för att på eftermiddagen åter aftaga, ända till solens ned- 

 gång. Ju varmare jorden är, så mycket mera värme utstrålar 

 äfven från densamma i luften, som härigenom uppvärmes, 

 men genom värraestrålarnes ökade intensitet mottager jorden 

 mera värme än den kan utstråla, hvarvid man bör taga i 

 betraktande, att värme, vid solens inverkan, bindes af jor- 

 den. En viss tid af dagen äger jemnvigt rum emellan 

 jordens upptagande och utstrålning af värme, hvarefter på 

 eftermiddagen åter inträfiar en tid, då, med solstrålarnes 

 aftagande intensitet, jorden utstrålar mera värme än den 

 mottager. Följden häraf är, att jordens temperatur små- 

 ningom aftager till solens uppgång följande dagen. Ehuru 

 man fästat vigt vid luftens temperaturvexlingar under dagen, 

 hvilken finnes bestämd för många orter, har man icke, så 

 vidt det är oss bekant, fästat vigt vid jordens omvexlande 

 temperatur om dagen. Säkert är likväl, att man kan antaga 

 variationerna i jordens temperatur under loppet af dagen 

 vida större, än de för den yttre luften. Klart är, att jordens 

 medeltemperatur står i ganska nära förhållande till mer eller 

 mindre starka luftströmmar, som träffa dess yta. Om t. ex. 

 en kall vind går öfver den uppvärmda jorden, är det klart, 

 att detta verkar mera afkylande på jordens temperatur, än 

 då det är lugnt, likasom att en varm vind förorsakar en lång- 

 sammare afkylning af jorden. Detta står i närmaste samman- 

 hang med den, i hvartdera af de antagna fallen, förekom- 

 mande olikheten i temperaturen; ty, vid en kall vind, afgifver 

 jorden mera värme, än då en varm vind går öfver jor- 

 dens yta. 



Ehuru jorden i allmänhet äger en högre temperatur än 

 luften, och således för denna är en källa till värme, inträffar 

 det likväl stundom om vintern och våren, att ett motsatt för- 



