212 



i inleJiiiiigeii till cleiiuH atlKuidliiig, meddelat, att solens ljus 

 och oärmesirålar, då de trätta ytan af en kropp dels reflek- 

 teras, dels intränga i kroppen, d. ä. absorberas. Härvid gäl- 

 ler såsom lag, att ju mera glatt och Ijusfärgad denna yta 

 är, desto flere strålar reflekteras i förhållande till dem, som 

 absorberas, då ett motsatt förhållande äger rum om kroppen 

 erbjuder en ojemn yta och äger mörk färg. Ju svartare färg 

 kroppen har, desto mera absorberas värmestrålarne, och desto 

 mera stiger kroppens temperatur, om hvilket förhällande man 

 lätt kan öfvertyga sig, då man ställer två thermometrar, af 

 hvilka qvicksilfverkulan å den ena blifvit öfverdragen med 

 svart färg, invid hvarandra i solskenet. Häraf kan man så- 

 ledes draga det resultat: att ju svartare jordens färrj är, 

 desto mera wppvärmes äfven jorden af solsträlame, och att 

 det således är rationellt att i nordiskt klimat aenom tillfö- 

 rande af humusrika ämnen öka åkerjordens mörka färg, i 

 de fall der den saknas. Väl bekant är, att olika grad af 

 värme erfordras för att öka olika kroppars värme, hvilket 

 betecknar dessa kroppars sä kallade specifika värme eller 

 värmekapacitet. Härmed förstår man i fysiken den qvantitet 

 värme, som erfordras för att med vissa grader öka värmen 

 i en bestämd qvantitet af en kropp, t. ex. att med en grad 

 höja temperaturen hos en kilogranun vatten. Kroppars spe- 

 cifika värme är närmast beroende af deras kemiska sannnan- 

 sättiiing och täthet. Sä t. ex. kan samma värmeqvantitet, 

 som förmår höja temperaturen i en gramm platina 80'\ icke 

 bringa värmen i en granun vatten högre än 2,6". Vattnet 

 behöfver således en vida större mängd värmeenheter än pla- 

 tina, för att, vid lika mängd höja dess temperatur med 1". 

 Vid sådant förhållande finner man, att bestämmandet af jord- 

 arters specifika värme är af stor vigt för den praktiska jord- 

 brukaren. Dä vattnets värniekapacitet antages såsom en- 



