217 



specifika värme eller värmekapacitet, och så mycket hastigare 

 aftager dess temperatur, Samma förhållande äger äfven rum 

 emellan en kropps specifika vigt och dess utstrålande för- 

 måga, då vi frånse det inflytande färgen i sådant afseende 

 utöfvar. Om vi nu lägga detta till grund, och erinra oss 

 följande jordarters specifika vigt: 



humus 1,225 

 kalk 2,468 

 lerjord 2,591 

 sand 2,753 

 följer häraf, att sand afkyles förr än lerjord, denna tidigare 

 än kalken, och kalk åter tidigare än humus, hvilken således 

 längsta tiden bibehåller sin värme. Dervid gäller dock den 

 regel, att en mörk kropp hastigare utstrålar värme, ju mör- 

 kare dess färg är. Häraf kan man således draga den slut- 

 sats, att humus, i följd af sin mörka färg, hastigare utstrå- 

 lar sin värme än någon af de jordarter som ingå, såsom kon- 

 stituerande beståndsdelar af åkerjorden. Schilhler har i detta 

 afseende anställt experiment för att utreda olika jordarters 

 förmåga, att qvarhålla sin värme, dervid han antagit kalk- 

 sandens förmåga i detta hänseende såsom enhet, och bestämt 

 de öfriga jordarternas förmåga relativt till kalksandens, Hans 

 resultat äro följande: 



kalksand 100,o 



qvarzsand 95,6 



gips 73,2 



mager lerjord 70,9 



fet „ 71,1 



ren lerjord 66,7 



trädgårdsjord 64,8 



humus 49,0 *). 



*) Schumacher 1. c. pag. 253. 



15 



