106 



skriftspråkets nej eller icke, t. ex. ska tu gå ti? Inga 1. 

 ålder. Inga vil ja gör lie: det vill jag icke göra. Tal ålder 

 örde: tala icke ett ord! 



I 



Partiklariie. 



§ 90. Prepositionema. De i målet vanligast förekom- 

 mande prepositioner äro: bak, bakett, bland, ett 1. etter, 

 framfyri, frå 1. ifrå, fyri, för, förbi, ginun 1. iginun, bos, i, 

 ikring 1. kringomm, me, millan 1. imillan, mot 1. imot, nidan 

 (-för, -omm, -ti m. fl.), när (=: hos), nära, offör, omm, ovan 

 (-för, -omm, -ti m. fl.), sidan, ti, ufför, unda, undi, up 1. 

 upa (fsv. up a), upettan, ur, uta, utan, utettan, vider, yti, 

 yvi, å, åt. 



§ 91. Konjunktionerna. Följande äro de brukligaste: 

 at, bara, en (=::: att, för att), ento, fast 1. fast fritt, för, förr- 

 förr (ii= förrän), helder, menn, når, o, omm, sidan, somm, 

 tess, to, utan. 



§ 92. Interjektioner: Aj, fy vålis, hej, hoho, no 1. nå, 

 stopp, voj m. fl. 



Ordbildningen. 



§ 93. Ordbildningen sker genom: 1) Afledning. 2) 

 Sammansättning. 



1. Af ledningen försiggår: a) utan särskilda afled- 

 ningsändelser blott derigenom att ett ord öfverföres från en 

 klass till en annan eller ifrån en art inom samma klass till 

 en annan, hvarvid understundom förändringar i rotvokalen 

 inträffa, (af sig sjelft förstås att böjningsändelser här icke 

 få betraktas som afledningsändelser) ; b) genom bifogande af 

 afledningsändelser. 



I 



