103 



sit han Hånson noga? hon Fm e hjär. Likaså pron. de- 

 monstrat. te, tom. 



Anm. 3. Genitivformerna hansis, hennars och teiras 

 bara på lika vis vittne om förslappning af språksinnet: s har 

 onödigtvis blifvit tillfogadt såsom ytterligare genitivmärke, 

 ehuru hans, hennar och teira redan äro fullgoda genitiver, 

 fn. hans, hennar, |)eirra. 1 Vestnyland har man en genit. 

 plur. „domsis." 



Anm. 4. Allmogens vanliga tilltalsord sinsemellan är 

 tu, hvilket nyttjas till jämnåringar, och ni till äldre perso- 

 ner, särdeles föräldrar eller äldre fränder. Användt i tal 

 till främmande anses n i innebära något föraktligt eller ned- 

 sättande och undvikes gerna, hvarigenom ofta nog kuriösa 

 titlar komma i bruk, t. ex. kvartifrå e reisanden? kvart ska 

 freinande sidan reis? — Äfven af herremän hör bonden ogerna 

 sig tilltalas med ni, hellre med tillnamnet eller någon titel, 

 såsom husbonden, rusthållarn 1. dyl. 



§ 83. Reflexivt pronomen är si 1. sej i sing. och pl. 



§ 84. Pronomiiia Possessiva. 



Sing. Masc. 



raenn 



tenn 



senn 



vonn 



idan 



Anm. Pluralformen utan slutändeisen a användes, då 

 pronomen såsom attribut står framför sitt substantiv, t. ex. 

 min bestar, tfn kuddor, ider bån, men sättes substantivet 

 först, brukas mina o. s. v., t. ex. hestana mina, kuddona tina, 

 bånen idra. Såsom af dessa exempel synes, står substanti- 

 vet i förra fallet i obestämd form, i senare fallet i bestämd 



