99 



t, t. ex. fri neutr. fritt, ny neutr. nytt, blå n. blått, hvit neutr. 

 hvitt, flat n. flått, het n. hett, blöt n. blött, men härvid skil- 

 jer sig målet från skriftspråket på samma sätt, som re- 

 dan ofvan påpekades i § Q6 2:dra konj. mom. 3 samt 3:dje 

 konj. momm. 3, 5 och 7, deri nämnligen att vokalens längd 

 blir oförändrad, alltså fri n. fritt, ny n. nytt, blå n. blått, 

 kvit n. kvitt, flat n. flått, heit n. heitt, blöut n. blöutt. I 

 fornspråket blir vokalen likaledes oförändrad till sin längd. 

 Undantag så i målet som fornspråket är go, fn. göör, hvars 

 6 öfvergår till o framför neutraländelsen tt: gott. I vår nu- 

 varande svenska är långt vokalljud framför dubbel konso- 

 nant okändt, men för fornspråket var det, såsom nämndt, icke 

 främmande, och äfven häri uppvisar målet alltså ett ålder- 

 domligare språklynne än skriftsvenskan. 



Anm. 3. Adjektiven på -in, neutr. -i, (som egentligen 

 äro starka prseterita participii), hafva i målet biformer på -i, 

 neutr. -it, hvarigenom de blifva jämnförliga med torsti (se 

 bland exx.) och öfriga, hvilkas ändelse egentligen är -ig, t. ex. 

 ludin, ludi och ludiger, ludit; mulin, muli och muliger, mulit; 

 nakin, naki och nakiger, nakit, (äfven nakuger, nakut); rusin, 

 rusi och rusiger, rusit (d, ä. dålig, usel) m. fl. 



2. Då adjektiv böjas svagt, få de ändeisen a och äro 

 i sing. och plur. i alla tre genera lika med motsvarande 

 starka pluralform, utom adj. liten, som har svaga (bestämda) 

 formen lilla. Dock är förhållandet med denna böjningsän- 

 delse a detsamma, som nämndes i § 65, i angående infiniti- 

 vens a och här ofvan angående den plurala ändeisen a hos 

 adjektiv med stark böjning, att den nämnligen lika ofta (och 

 oftare) bortfaller än bibehålles t. ex. te ny båten, min kvit 

 kuddo, te gåmbel nete, mang vaker stell; te oård teigin. 



§ 80. Gradförhöj ningen. Komparativ och superlativ bil- 

 das af positiven antingen genom tillägg af er 1. r och st 



