Forralära. 



Verben. 



§ 64. Här förutskickas några allmänna anmärk- 

 ningar om målets verb och deras böjning. 



1. Böjnings andel serna för de skilda personerna och 

 numeri äro bortfallna i alla tempora och modi utom impe- 

 rativen. 



2. Konjunktiven uttryckes mest genom användande 

 af hjelpverb: må, sku, kund t. ex. tu må nii tal kva tu vil; 

 sku he va vinn, no kund he gå ti sigla. — Mgon gång hö- 

 res den likväl enkel och ändas då i alla konjugationer prae- 

 sens på i, preeteritum lika som prseteritum indicativi. Vid 

 bruk af det enkla prsesens conjunctivi bortlemnas vanligen 

 det personala pronomen t. ex. (tu) tali nu kva tu vil; (han) 

 fari gärna. 



3. Imperativi l:sta person plur. saknas och uttryckes 

 genom omskrifning, hvartill begagnas vili, måhända en för- 

 kortning af viljom, 1 pl. imp. af vb. vilja; t. ex. vili gå ti: 

 låt oss gå dit, vili far heim: låt oss fara hem. 



Kekande imperativus omskrifves oftast med pass int 

 eller pass inga t. ex. pass int skrik: skrik icke, pass inga 

 it: ät icke. 



4. Framför inf initivus användes— motsvarande skrift- 

 språkets att — ti eller te, jfr tyska zu, eng. to. T. ex. börj 



