67 



§ 59. M elimineras, då det sammanstöter med andra 

 konsonanter, för lättare uttals skuld t. ex. barsloger, Björsby, 

 jemt 1. jömt, famm r= barnslig, Björnsby, jämnt, famn. — I 

 svenska tal- och skriftspråket röjer sig samma benägenhet 

 att utskjuta n, dock hittills endast i det fall att m föregår, 

 t. ex. nemligen, jemte. I norska allmogemålet är utstötnin- 

 gen af n vanlig, jfr A åsen N. Gr. § 56. 



§ 60. i^ står i stället för m framför k och t i ett par 

 ord: ynka = Ömka, henta =: hemta. 



§ 61. ]¥d, såsom slutljudande, sammandrages till nn 

 t. ex. strann, hann, tann, vinn, runn =: strand, hand, tand, 

 vind, rund, dock icke öfverallt, ej heller i alla ord. Så t. ex. 

 i östra Nyland, der den ofvan i framställningen af sjelfljuden 

 berörda benägenheten att framför nd förlänga vokalen före- 

 trädesvis är rådande, hör man oftast strand, hand och sällan 

 annat än sand, länd. — Då geminationen nn användes för 

 nd uppgår äfven bestämda artikeln (mask. & fem.) uti den- 

 samma: således säges t. ex. gä ti strann d. ä. till stran- 

 den, vinn går ti söjdli d. ä. vinden kastar om till sydlig, 

 o. s. v. I ovårdadt dagligt tal, åtminstone i Finland, för- 

 märkes också bland de s. k. högre klasserna samma språk- 

 bruk, likasom man i allmänhet kan säga att nyländska all- 

 mogemålet i åtskilligt, särdeles i afseende å qvantitetsför- 

 hållandet i vissa ord (jfr inledn.), ej varit utan inflytande på 

 den allmänna finländska svenskan. 



Assimilationen af slutljudande d efter n råder äfven i 

 åtskilliga andra svenska allmogemål, jfr Sidenbladh §§19 

 och 64, Linder § 87. — Likaså i Norge enl. Aasen N. Gr. 

 § 58 anm., deri sammandragningen af ändeisen en med stam- 

 men i ord af ofvanantydd beskaffenhet påpekas. Äfven för 

 nyländska målet gäller hvad denne förf, 1. c. säger att sam- 

 mandragning alltid eger rum i de ord, som hafva n (således 



