Ii3 



talaa i detta ord i målet icke som k, men med stark aspi- 

 ration), fn. hér. 



Det gamla aspirerade uttalet af h framför v har bibe- 

 hållit sig i några andra nordiska dialekter. Hos svenskarne 

 i Estland ljuder h framför v som k och v'et uttalas som u, 

 RuszwuRM II sid. 298; i Halland uttalas enligt Möller s. X 

 hv som eng. w, „ understundom med en märkbar utandning 

 af h-ljudet"; i Ångermanland motsvaras hv af gv enl. Siden- 

 BLADH § 26 (bruket tyckes dock der redan vara osäkert och 

 vacklande); „verba, in quibus h prseponitur dementis i & v 

 in syllabse initio, Vestrogothorum vulgus plerumque solet cum 

 adspiratione proferre," Hof sid. 33. I Dalarne och Helsing- 

 land tyckes hv motsvaras af gv, om man får döma af ett 

 par exx. i Säves afh. „De starka vb. i Dalskan och Got- 

 ländskan" sid. 16 gvälva, fn. hvelfa, och gwälla, fn. hvella, 

 sid. 25. — I Norge har h framför v i största delen af lan- 

 det öfvergått till k, men vid sidan af denna allmännare form 

 finnes också gv eller blott v enl. Aasex N. Gr. § 105, jfr 

 ibd. § 140, anm. På Färöarne uttalas h framför v (och j) 

 såsom k enl. Hammershaimb sid. 244 och enl. samme förf. 

 förekommer uttalet af hv som kv ^^) äfven ^.nogle steder i 

 Island." I norra Jutland skall, enl. Kok § 87 h höras i 

 uttalet framför j och v, men deremot icke i södra Jutland 

 (Slesvig). 



Anm. Ordet hjärna här, (som ofvan anfördes), ljuder 

 i österbottniska svenskan (enl. muntliga meddelanden) sjär, 

 hvilken märkeliga öfvergång af h återfinnes också i Vester- 

 botten enligt Widmark sid. 14. Äfven för svenskan i Est- 

 land angifver Ruszwurm II sid. 302 sj för hj, men hvari- 



*9) Märkeligt nog har i nuvarande isländskan h öfvergått till h fram- 

 för n: alltså kné uttalas hnje, jfr Gislason § 75, anm. 3. 



I 



