(;2 



§ 52. Ks för sk. Denna i Norge enligt Aasen N. 1 

 Gr. § 148 och på Faröarne enligt Hammershaimb sid. 253 

 icke ovanliga omkastning förekommer i Nyland allmänt en- 

 dast i det ena ordet b ek st för beskt. 



§ 53. K V. Från fornspråket hafva vi i nysvenskan 

 bibehållit stafningssättet hv i sådana ord som t. ex. hvar- 

 ken, hvem, hvilken, hvarf, hvit o. fl. a., ehuru h'et vid or- 

 dens uttal blir fullkomligt stumt. I nyländska allmogemålet 

 är aspirationen icke allenast tydligt förnimbar, utan tilloch- 

 med så stark att man med fog kan påstå det v föregående 

 h'et hafva öfvergått till k. Detta är ej blott fallet i enskilda 

 ord, utan öfverallt der fornspråket har förljudande h fram- 

 för v, der uppträder det äfven i målet såsom k, såframt 

 blott ordet är bibehållet, »s) T. ex. 



nyl. kva sv. hvad fn. hvat 



kvalp hvalp hvelpr 



kvar hvar hvar 



kvasser hvass hvass 



kveit hvete hveiti 



kvila hvila hvila 



kviter hvit hvitr 



kvetja hvässa hvetja 



Framför öfriga konsonanter har deremot målet bort- 

 kastat fornspråkets h, utom i några få ord, af hvilka några 

 äfven i svenska skriftspråket återfinnas med aspireradt förljud. 

 T. ex. knäpper, sv. knapp, fn. hneppr; kläda (vb.), fn. hla^^a; 

 knykka, fn. hnykkja; knykla, fn. hnykla; krakliger, fn. hrakligr; 

 i kring, sv. i kring, fn. i hring (äfven i kring); hjär (h ut- 



»8) Ett undantag gör dock kanske v ar k in, sv. hvaiken, fn. hvärki, 

 hvilket ord jag aldrig minnes mig hafva hört uttalas med något slags aspi- 

 ration. — I vestra Nyland, der dialekten i allmänhet blifvit mera utträngd, 

 hör man numera knappt nog andra än gamla personer uttala hv som kv. 



