61 



talas k i Södertörn hårdt framför i och y, men vekt fram- 

 för e, ä, ö. 



§ 50. Grll uttalas icke, såsom i svenskan, som ngn, 

 utan hårdt och tydligt som ggn t. ex. vagn, agnar, regna, 

 lögn uttalas som vaggn, aggnar, reggna, löggn. i^) Detta 

 uttal råder nu i isländskan (i lögn t. ex. uttalas gn såsom i 

 det eng. signal), men i fornspråket anser Gislasox g hafva 

 haft ett blötare uttal. Våra mest forntrogna nordiska dia- 

 lekter hafva alla det nyss för nyisländskan angifna hårda 

 uttalet jfr Aasen N. Gr. § 38, Ha:m:mershabib sid. 244, Säye 

 Bem. o. Gotl. s. 222. På sistnämnda ö (Gotland) göres dock 

 enl. anf. förf. den åtskilnad att då g och n höra till samma staf- 

 velse, ljuda de som ngn, men dessa konsonanter höras sär- 

 skildt, då de tillhöra olika stafvelser. En dylik distinktion 

 göres ej i Nyland, ej heller, såvidt jag kunnat inhemta, an- 

 norstädes. 



§ 51. Gr framför n bortfaller stundom, hvarvid voka- 

 len förlänges, t. ex. lun, un, velsiua = lugn, ugn, välsigna: 

 dock höres lika ofta, om ej oftare, det i föregående § om- 

 nämnda hårda uttalet. Samma elision framför n är äfven 

 konsonanten r underkastad, t. ex. hån, flån 1. flån, kénmjölk 

 = barn, flarn, kärnmjölk. 



Samma egenhet torde råda i Estländska svenskan, ehuru 

 RuszwuRM ej uttryckligen framhåller densamma, men åt- 

 skilliga i hans arbete anförda ord (jån för järn, båne för 

 barnet, un för ugn) tyckas bevisa det. Likaså i N. Ånger- 

 manland jfr SiDENBLADH § 36 (gahn för garn), i Norge enl. 

 Aasen N. Gr. § 146, i Sönderjylland enl. Kok § 102. 



*') Tillochmed hör man stundom ett slags halfljud, ett kort e, in- 

 skjutas emellan g och ??, då de äro slutljudande: reg(e)n jfr nht. regen, 

 vag(e)n jfr eng. waggon, nht. wagen. 



