58 



Djurklou s. 34, Linder § 107, Upmark § 18, Aasen N. Gr. 

 §§ 32 och 185 anm. 



Anm. Deremot tillägges t efter s i vissa talesätt t. ex. 

 i aftost, i morost 1. morist, i vårast, sumrast o. s. v. jfr 

 skrifts veiiskans eljes-t, tillfylles-t, strax-t. Månne hit får fö- 

 ras t' et i passi vän delsen st samt i participii presens adver- 

 biala st, sv. s? Jfr formläran §§ 64, 5 och 67, 3 anm. 2. 



§ 44. V står stundom för g inne i orden t. ex. 

 gnava, stuvu = gnaga, stuga, jfr fn. stofa. I danskan har en 

 sådan öfvergång af ett ursprungligt g till v blifvit regel t. 

 ex. fornn. ljuga, fljuga, skögr, lög, hagi, magi, fornd. lyge, 

 flyge, skogh, logh, haghe, maghe, dan. lyve, flyve, skov, lov, 

 have, mave, se Kok § 76. Likaså i en mängd nordiska all- 

 mogemål: enligt SiDENBLADH § 24 vexla stundom g och v i 

 N. Ångermanland; enl. Möller s. X användes i analogi med 

 danskan v för g i vissa delar af Halland, likaså enl. Kok 

 anf. st. i Bohuslän och Skåne; enligt Hyltén-Cavallius s. 

 5 „g rarius abit in v" (i Värend); g öfvergår stundom till 

 fv (=v) i Upplandsdialekten enl. Wahlström sid. 6, i Öster- 

 götland enl. Kalén s. 2, i Vestergötland enl. Hof s. 38, 

 hos Eibofolket i Estland enl. Ruszwurm II sid. 297. I nor- 

 ska folkspråket förvandlas icke g till v, men väl stundom 

 till u enl. Aasen N. Gr. sid. 116. Angående vexlingen af 

 g och v i agsx. jfr Grimm D. Gr. I^ sid. 261. 



Anm. I S. Möre härad af Kalmar län råder enl. Lin- 

 der § 93 ett motsatt bruk, i ty att det svenska v-ljudet der 

 motsvaras af g, ehuru visserligen endast i några få ord. 



§ 45. Slutljudande v efter vokal bortkastas stundom, 

 t. ex. gå, blei, uta = gaf , blef, utaf, stundom icke, t. ex. 

 grav, klyv, sleiv, dreiv, utan att någon bestämd regel för 

 detta bruk synes kunna uppställas. Jfr Ruszwurm II sid. 

 297, Linder § 109, Kok ij 106, 2. 



