57 



i Dyisländskan alfa jamnte hålfa, Gislason § 82. Slutligen 

 finner nian också hos Romarene i den klassiska tiden i sten- 

 skrift ic för hic, oc för hoc, hobitus för obitus, homamen- 

 tum för ornameutum. Se Svenska Akad. Handlingar Del. 39 

 sid. 149 ff. 



§ 41. 1. De flytande medljuden (liqvidse) 1 och r för- 

 vexlas ej sällan i de nordiska språken t. ex. sv. några, dan. 

 nogle; sv. i fjol, dan. i fjor, och bekant är det i åtskilliga 

 svenska allmogemål vanliga utbytet af rd mot 1: bol, jol, 

 gäle för bord, jord, gärde. Utom detta utbyte af rd mot 1 

 (dock sällsynt hos oss), t. ex. fy våli i st. f. varde, före- 

 kommer i nyländska dialekten äfven 1 för r, ehuru icke hel- 

 ler i många ord t. ex. klita, kvalka, malmor=zsv. krita, 

 qvarka, marmor. 



§ 42. n och r såsom slutljudande bortkastas, det förra 

 alltid i ordet unda sv. undan och oftast i frå sv. från, det 

 senare i orden e, va, ha=:=är, var, har. Om dock har icke 

 står som hjelpverb, utan i betydelsen eger, bibehålies r 

 städse. Ang. bortfallandet af n jfr Aasen N. Gr. § 131 och 

 RuszwuRM II sid. 299. 



§ 43. t bortkastas alltid i neutrura af bestämda ar- 

 tikeln t. ex. buse, wki, skipe; i neutrum af adjektiva och 

 participia på en eller in t. ex. Hte, myki 1. myky, skuti, 

 lesi, rivi; i dessa neutrala pronomina: he, te, hoko, toko, slika, 

 noga, inga, ana samt i adverben hi och ti; i supinum af hsta 

 och 2:dra svaga konjugationerna t. ex. boda, brenni, knykki, 

 i de starka verbens supinum t. ex. iti, gråti, fari, stukki, 

 biti, bruti samt de anomala: kuna, vila och vita. 



Det svenska talspråket, isynnerhet här i Finland, älskar 

 att på oftast samma sätt bortkasta slutljudande t; likaså 

 vissa dialekter mer eller mindre konseqvent jfr Hof s. 41, 



