56 



§ 40. II. I Karis socken samt Snappertuna dernied 

 förenade kapellförsamling äfvensom i Hangö och Tägtom byar 

 af Tenala socken bortfaller ofta förljudande h framför vokal, 

 hvaremot det tillägges der de motsvarande svenska orden ej 

 framför vokalen ega något medljud, t. ex. est, alm, uvu z= 

 häst, halm, hufvud och dereraot heng, hål nz äng, ål. 



Så egendomligt och besynnerligt ett dylikt bruk före- 

 faller, är det dock för ingen del inskränkt till de nyssnämnda 

 nyländska orterna. Det förekommer i åtskilliga af Sveriges 

 landskap, t. ex. i Dalarne i Rättviks socken, dit Säve (Uppl. 

 om Dalm. s. 283) anser „h-ljudet troligen helt nyligen hafva 

 inträngt sunnanifrån, ty man har der ännu ej kommit till 

 någon reda med dess användande. Man sätter det nämn- 

 ligen i början af alla med vokal begynnande ord, dit det 

 icke hör, och bortkastar det der, som det rätteligen skulle 

 finnas." — Detta afvikande bruk af förljudande h förekom- 

 mer vidare i medlersta och södra Koslagen enl. Wahlström 

 sid. 6, i Södertörn enl. Upmark § 30, i Östgöta skärgård 

 enl. Kalén sid. 2, i Dalsland enl. Lignell och är äfven 

 vanligt i vissa delar af Norge (Söndmör, Söndfjord, Nord- 

 hördaland) enl. Aasen N. Gr. § 140 anm. Jämnför äfven 

 t. ex. det danska hy le och fn. samt nyl. yla m tjuta. Flere- 

 städes i Tyskland förekommer samma bruk eller, rättare, 

 missbruk och för den infödda lägre klassen i London är det 

 ett kännemärke. Men ej blott i de nu lefvande språken och 

 dialekterna kan man spåra denna osäkerhet i användandet 

 af förljudande h framför vokal. På Falster-runstenen i Dan- 

 mark (Liljegren Run-Urk. N:o 1484) förekommer haft för 

 af t =1 efter, i uppländska runor läses ak v a för hakva = 

 hugga samt sammaledes i Vestgötalagarne, oaktadt bruket är 

 främmande för såväl vestgötadialekten som vestgötarunorna. 

 I fornnordiskan finnes höfugr för öfugr, herum för erum och 



