55 



DENBLADH § 20, i Nerike enl. Djurklou (blog =i blod, båga 

 = båda), på Färöarne enl. Hammershaimb sid. 250, i Norge 

 (sällan) enl. Aasen K Gr. § 127 anm. 



§ 38. I de trakter af Nyland, der i enlighet med det 

 ofvan nämnda g uttalas vekt, bortfaller det stundom helt och 

 hållet framför veka vokaler t. ex. se'er, sk6'in, ta'in = sä- 

 ger, skogen, tagen (imp. 2 p. plur.). Dessutom i hela landska- 

 pet i ordet morgon, som uttalas moron*) likasom i många 

 andra dialekter. 



§ 39. Slutljudande g bortkastas oftast i målet, t. ex. 

 då, tå, aldri (oftare ålder), ja, to, lå, no zz: dag, tag, al- 

 drig, jag, tog, låg, nog. Denna apokopering förekommer re- 

 dan i det nordiska fornspråket nämnligen i prset. ind. af 

 vissa starka verb t. ex, hné, sté, sé, dro, slo, va, lå, frå, 1 å 

 i st. f. hneig, steig, seig, drog, slog, vag, lag o. s. v. Det 

 svenska allmänna talspråket visar samma benägenhet likasom 

 ock åtskilliga dialekter, jfr Hop s. 41, Sidenbladh § 23, 

 Kalén s. 2, Upmark § 28, Hyltéx-Cavallius s. 5, Linder 

 § 92. Likaså det danska talspråket och, i vissa fall, det 

 sönder-jydska folkspråket jfr Kok § 74. Äfven på Färöarne 

 tyckes förhållandet vara likadant jfr Hamäiershaimb s. 244. 



Anm. I adjektivändelserna -ig, -og, -ug antingen bort- 

 kastas det slutljudande g'et, i enlighet med det nyss sagda, 

 eller ock tillfogas den gamla mask. ändeisen er, alltså: hovli 

 eller h^vliger, båno eller bånoger, vilu eller viluger; i in- 

 gendera händelsen upptages g framför neutraländelsen t, 

 alltså: h0vlit, bånot, vilut. Likaså på Gotland och flerestä- 

 des i Sverige enl. Säve Bem. över Gotl. sid. 227 anm., äf- 

 vensom i Norge enl. Aasen N. Gr. § 91 anm.; på Färöarne 

 enl. Haabiershaimb sid. 294, i Söuderjylland enl. Kok § 74, 

 anm. 1. 



*) Äfven niorin förekommer, fn. morginn. 



