54 





lialfljud: vatten, socken, botten, här, i motsats till det nyss 

 sagda, skrifvas som enstafviga, kommer sig deraf att de verk- 

 ligen så uttalas, h varemot det adjektiva flexions -r i dia- 

 lekten alltid föregås af ett mer eller mindre tydligt e-ljud. 

 Likartad är orsaken till skrifsätten fogel, sigel, åker o. a. 



Anm. 2. Förljudande k uttalas öfverallt hårdt i ordet 

 kemm sv. hvem, hvartill orsaken är att det ursprungliga v- 

 Ijudet mellan k och e bortfallit: kvemm och vemm äro an- 

 dra former af samma pronomen. I lockorden kiss! (till kat- 

 tor) och gys! (till svin) äro k och g öfverallt hårda. 



Anm. 3. I åtskilliga imperativer 2:dra pers. sing. ut- 

 talas g som j äfven i medlersta Nyland, nämnligen efter e 

 och ö t. ex. sej, vej, dröj, böj, höj. Det är att märka att 

 alla dessa i fsv. hafva aflednings-i (sseghia, vseghia, dröghia, 

 böghia, höghia), hvadan också i infinitivus af somliga g lju- 

 der som j t. ex. vej a, böja, höja. Bortkastas infinitivändel- 

 sen a, såsom oftast sker, enligt hvad redan ofvan nämndes 

 § 14 anm. 2 och hvarom längre fram i formläran skall vi- 

 dare ordas, så att imperativ och infinitiv blifva lika lydande, 

 uttalas g oftast som j, t. ex. tom bå mi sej en han sku dröj, 

 men äfven: en han sku dr 0g. 



§ 37. I stället för d använder målet i Vestra Nyland 

 g i prset. part. af svaga verb tillhörande l:sta konjugatio- 

 nen. T. ex. förlorager, målager, skapager ziz förlorad, må- 

 lad, skapad. Redan i fornspråket förekommer förvexliug af 

 ö och g t. ex. synduör för syndugr, spurgi för spuröi; jfr 

 mösogot. bagius, fn. baÖmr; mösog. tvaddje, fn. tveggja; mö- 

 sog. vaddjus, fn. veggr; fn. sannindi, sv. sanning; dan. mo- 

 den, overtyde, sv. mogen, öfvertyga. Se Kok § 48. På Runö 

 i Liffland sägcs broger = broder, spaga = spade, goger =: 

 god, iger eller igår = eder o. s. v., se Ruszw^URM II sid. 

 301. Likaså förekommer g för d i N. Ångermanland, Si- 



