50 



skan efter vokal t. ex. träd för trä, och i danskan ganska 

 ofta efter konsonant t. ex. mand, sind, uld, snild. 



I supinum af 2:dra svaga konjugationens l:sta klass, 

 af 3:dje svaga konjugationen samt i supinum af några få 

 starka verb står d i ändeisen i st. f. t. Jfr formläran. 



§§ 35 och 36. g" och k uttalas i Raseborgs vestra 

 härad, Pernå härad, med undantag af Mörskom socken, samt 

 Pyttis socken af Kymmene härad vekt framför alla veka 

 vokaler och det ej blott då dessa medljud äro förljud, utan 

 ock inne i orden. Deremot i landskapets medlersta del, Ra- 

 seborgs östra härad, Helsinge härad samt Mörskom soc- 

 ken af Pernå härad, ljuda dessa konsonanter alltid hård t 

 äfven framför de veka sjelfljuden. Förhållandet mellan dessa 

 bägge uttal är på följande sätt framstäldt af Sä ve (Uppl. 

 om Dalm. sid. 286): „I den uräldsta forntiden uttalades alla 

 konsonanter — således äfven g och k — lika och med sitt 

 hårda naturliga ljud framför alla vokaler, icke mindre fram- 

 för dem, vi nu kalla hårda, än framför de lena, m. e. o. 

 denna skilnad fanns icke då. Grekiskan, Gotiskan och för- 

 modligen äfven Nordiskan och det Latinska språket följde i 

 forntiden denna lag: Tyskan, Engelskan (endels) och Gotländ- 

 skan lö) och till en del äfven Danskan följa honom ännu. 



*6) „Ensam bland alla nordiska tungor!" tillägger han inom paren- 

 tes. Såsom af det ofvanstående synes, delar x^yländskan (i medlersta land- 

 skapet) detta företräde med Gotländskan, hvilket naturligtvis Säve då icke 

 kunde veta af. Likaså var icke heller Ruszavurms arbete „Eibofolke" vid 

 den tiden (1852) utgifvet, enligt hvilket (Il s. 297) ^f och k i estländska 

 svenskan städse uttalas med hårdt ljud. — Denna märkeliga öfverensstäm- 

 melse mellan de tre målen i förening med deras rikedom på forn trogna dif- 

 tongljud kunde lemna rikt ämne åt en hypotesmakare. En säker slutsats 

 kan man dock äfven fota på denna grund och den är att af alla Sveriges 

 dialekter, såvidt jag känner dem, Gotländskan är den, som står Nyländskan 

 närmast, men ingalunda Vestgötiskan, såsom Hipping sid. 1165 förmenar. 



