49 



Anm. De båda tandljuden p och ö, hvilka i fornnor- 

 diskan, likasom i de flesta andra germaniska fornspråk, hafva 

 en så vidsträckt användning, saknas i målet, likasom i vårt 

 nuvarande svenska tal- och skriftspråk, samt äro ersatta med 

 t och d. — Några medljud, som skriftsvenskan skulle sakna, 

 förekomma icke i målet, ej ens det s. k. tjocka 1, som i de 

 flesta andra nordiska dialekter spelar en vigtig rol. — De i 

 svenskan vanliga, men alldeles onödiga tecknen c och q, x, 

 z och fv såväl som det öfverflödiga w har jag ansett vara 

 bäst att undvika vid skrifvandet af målets ord. 



De anmärkningar, som nu närmast följa, göras angå- 

 ende hvar särskild konsonant, så framt dess bruk afviker 

 från skriftsvenskans användning af samma medljud, dock icke 

 i de fall, då sådant åstadkommits genom en annan konso- 

 nants inverkan, hvilket längre ned skall framställas, då fråga 

 blir om konsonantförbindelser. De konsonanter, om hvilka 

 icke något särskildt namnes, brukas i målet alldeles lika som 

 i svenskan. 



§ 34. d såsom slutljud efter vokal bortlemnas ofta 

 t. ex. stå sv. stad, br0 sv. bröd, me sv. med, kva sv. hvad, 

 bruna sv. brånad, bå sv. bad (vb.); deremot: bad (subst), 

 vid, fråd, bod = sv. bad, ved, (fragga), bud. 



Samma benägenhet att bortkasta slutljudande d efter 

 vokal visar äfven svenska talspråket. Likaså många dialek- 

 ter jfr RuszwuRM II s. 297, Widimark s. 7, Sidenbladh § 

 19, Linder § 84, Upmark § 19, Djurklou s. 7, Hop s. 41, 

 Hyltén-Cavallius s. 5, Colliaxder s. 19, Holmberg II 

 s. 61, Kalén s. 2, Aasen N. Gr. §§ 33 och 59, Kok § 61. 



Deremot tillsättes någon gång d såsom slutljud och det 

 ej blott efter vokal t. ex. spöud, sv. spö, fsv. spöödh, knéd 

 (sällsynt), sv. knä, stod, sv. sto, fsv. sto]j, heimand 1. himmand, 

 sv. hemman, lakand, sv. lakan. Likaså stundom i skriftsven- 



4 



