47 



verensstämma med fornspråkets, jfr Aasen N. F. Gr. § 

 23 Anm. 



§ 31. Tager jag så diftongerna (nämnligen endast ei, 

 öi och öu) till föremål för betraktelsen och öfverväger den 

 betydelse de hafva för målet, så framgår genast att genom 

 dem dels större välljud, beroende på vokalernas omvexling, 

 beredes, dels skarpare åtskilnad och begränsning åstadkom- 

 mes mellan sådana ord, som i svenskan genom tveljudens 

 bortkastande blifvit till uttal och utseende lika. Och såsom 

 Aasex N. Gr. sid. 17 säger: „Det \-iser sig at Tvelydene fra 

 de seldste Tider ha ve hävt Sted i flere af de allerfuldkom- 

 neste Sprog og udgjort en vsesentlig Grunddeel i deres in- 

 dre Bjgning.'' Genom några exempel torde bäst ådagaläggas 

 hvilken fördel målet genom sina tveljud obestridligen eger 

 framför svenskan. Led (artus) ljuder och skrifves lika som 

 led (odiosus), i målet deremot heter det förra lid, fn. liör, och 

 det senare leider, fn. leiör. Jämnförom vidare sena (nervus) 

 nyl. sinu, fn. sina, och sena (tardi) nyl. seina, fn. seina; sken 

 (lumen) nyl. skin, fn. skin, och sken (luxit) nyl. skein, fn. skein; 

 ref (rupit), nyl. reiv, fn. reif, och ref (syrtis) nyl. riv, fn. rif. 



Tveljuden äro af naturen långa och äfven i sådana ord, 

 der målet redan utbytt diftongen mot enkel vokal, har dock 

 längden bibehållits och icke, såsom i svenskan mången gång 

 skett, kort vokal insatts åtföljd af geminerad konsonant. 

 Gleyma t. ex. heter i svenskan glömma, men i målet gluma; 

 dreyma, sv. drömma, nyl. dr^ma; taumr, sv. töm(m), nyl. 

 tam eller töum m. fl. 



§ 32. Slutligen vill jag med stöd af det föregående 

 lemna en öfversigt af de i målet brukade sjelfljudens mot- 

 svarigheter i svenska skriftspråket: 



Nyl. ä motsvaras af Sv. a och å 

 a ., „ „ a, å och e 



