83 



Norge (Aasen N. Gr. sidd. 2 1 och 22). Äfven redan i fom- 

 språket: exx. Jjikkja och t^ykkja, ifir och yfir, f)riskja och 

 |>ryskva. I svenska medeltidsskrifter står ofta y för i och 

 i eller ij för y. 



§ 20. ö (målets korta ö) motsvarar: 



1) svenskt öppet e (ä) framför 1 och m med efterföl- 

 jande konsonant, dock ej alltid, t. ex. 



nyl. jölpa sv. hjelpa fn. hjälpa 



stjölpa stjelpa fsv. stiselpa 



stjölk stjelk fn. stilkr 



töln teln — 



Hölsing Helsingfors — 



hölft hälft helfö 



jömt jämnt jafnt 



sömber sämre fsv. ssemhri. 



Likaså på vissa ställen i Uppland, i Stockholmstrakten 

 och i Dalarne enl. Rydqyist Sv. Spr. L. IV s. 99, samt i 

 Bohuslän enl. Hol^iberg II s. 60. I fornn. ombytas ofta 

 nog ö och e, hvartill Gislasox Oldn. Forml. § 56 anser grun- 

 den vara dessa vokalers slägtskap, emedan båda framkomma 

 genom omljud af a. Äfvenså i mht., fastän ej ofta (in ein- 

 zelnen seltnen öder schlechten reimen, Grimm D. Gr. P s. 

 155). I danska såväl äldre skrifter som allmogemål före- 

 kommer samma ljudskifte, Kok §17.-1 Borgå socken an- 

 vändes kort e öfverallt, der målet har kort ö. Likaså i Est- 

 ländska svenskan enl. EuszwuRM II, och i vissa norska dia- 

 lekter, Aasen N. Gr. § 125. 



2) svenskt öppet o, fn. 6, u, t. ex. 



nyl. golv sv. golf fn. golf 



moln moln — 



törka(vb.o.subst.) torka {)urka 



törvid torrved [l>urr, viör]. 



3 



