21) 



och rutna, clropa och clriipa, klokko och klukko m. fl. Forn- 

 svenskan utbyter likaledes ganska ofta dessa korta sjelfljud 

 mot hvarandra t. ex. domfnadhir och dumnafiO, hsertoghi och 

 hsertughi, skoli och skuli, ikorni och ikiirni: exempel i mängd 

 finnas samlade i Rtdqvists Sv. Spr. L. IV sid. 61 f. och 

 71 f. Deremot är i fornnorskan denna vexling mellan o och 

 u mindre vanlig, t. ex. sonr och sunr. I vårt nuvarande 

 svenska skriftspråk äro merendels formerna med o antagna 

 och dertill visar äfven nyländska allmogemålet benägenhet, 

 hvarför, då tal blir om vokalen u, exempel på de hithörande 

 orden icke vidare komma att anföras. 

 5) svenskt slutet å, fn. o, u, t. ex. 



