nas, af hvilka den ena tydligen i en senare tid uppstått i 

 sådana socknar, der de bildades språk utöfvat ett större in- 

 flytande. Så t. ex. skall en Sjundeåbo förgäfves leta bland 

 mina pronomina efter sin sockens nuvarande diéras, (sv. 

 deras), emedan jag endast anfört öst-nyländingens ålderdom- 

 ligare teiras, (fn. Ijeirra), som ännu i mannaminne funnits 

 äfven i Sjundeå och Vestnyland i allmänhet samt kanske ännu 

 lefver derstädes på någon äldre persons läppar. 



En företeelse i målet, som ej saknar sin vigt, må här 

 icke förbigås, nänmligen betoningen eller tonfallet. De 

 bildades språk i Finland skiljes från den vanliga svenskan 

 i Sverige genom frånvara af den låga tonen (accentus gra- 

 vis), hvilken karakteriserar Svenskan i Sverige, Norskan och 

 Bornholmskan (se Rydqvist Sv. Spr. L. IV sid. 211). Men 

 denna frånvara bomärkes icke i alla de svenska allmoge- 

 målen i Finland. Flertalet, nämnligen målen i Österbot- 

 ten '•'), Åland och Egentliga Finland, liknar i detta afse- 

 ende svenskan på andra sidan Bottenhafvet: de „ bryta på 

 svenska" uttrycker man sig vanligen hos oss. Hvad nu sven- 

 ska målet i Nyland vidkommer, delar sig detta i afseende å 

 betoningen i två grupper: den i Raseborgs vestra härad och 

 den i det öfriga landskapet. Den förra närmar sig det i 

 Sverige och de nämnda trakterna af vårt land rådande utta- 

 let d. ä. den besitter den låga tonen, under det att i den 

 senare hög ton städse råder, h vadan den har mesta likheten 

 med den i Sverige s. k. finska brytningen af svenskan och 

 är föga skiljaktig från det svenska uttalet på södra sidan om 

 finska viken hos de estländske svenskarne. Äfven den got- 

 ländska brytningen lär ega mycken likhet. 



*) Dock, enligt uppgift, icke i alla doss sveuska socknar 



