förhållande finner sin förklaring i den stolthet öfver sin na- 

 tionalitet, ofta urartande till missaktning mot finnarnes, hvaraf 

 den svenske nyländingen är lifligt intagen: en yttring af 

 samma nationalitetskänsla är ock den (för öfrigt alldeles rik- 

 tiga) åtskilnad, som han gör mellan begreppen „ svensk" och 

 „Sverigesbo," med hvilket senare ord han städse utmärker 

 en person hemma från Sverige, under det att han menar 

 epitetet svensk i ej mindre mon tillkomma honom sjelf till 

 skilnad från finnar, ryssar o. a. 



Nylands svenska allmogemål, ehuru i hvar socken upp- 

 visande en egen särskild prägel, är dock i grunden ett, lika- 

 som lynnet och karakteren hos den befolkning, som begag- 

 nar detsamma. Om derför t. ex. Karisbon säger uvu, un- 

 der det hans granne i Pojo säger huvu och östnyländingen 

 i Pyttis hyvu, Ingåbon t. ex. bettjin och hans granne Sjun- 

 deåbon bekkin, Borgåbon t. ex. fris och invånarne i grann- 

 socknen Pernå frys, o. s. v., så är allt detta endast afvi- 

 kande uttal, som icke kan kallas särskilda dialekter, och det- 

 samma är förhållandet med de öfriga till utseendet nog stora 

 skilj aktigheterna mellan socknemålen, hvilka tillochmed än 

 ytterligare i flere socknar hafva sina underafdelningar i skilda 

 byamål. Men målets hufvudsakliga kännetecken, hvilka skilja 

 detsamma från skriftsvenskan och från andra dialekter, åter- 

 finnas i hvar svensk socken i hela landskapet lika. Jag har 

 derför icke aktat nödigt att för hvart ord af målet, som i 

 afhandlingen förekommer, angifva i hvilken socken ordet är 

 så lydande, som man här finner detsamma återgifvet, utan 

 har dels öfverlemnat åt läsaren att efter behag välja emel- 

 lan de olika uttalen, i det jag t. ex. skrifver g och k, gg 

 och kk äfven der vissa socknars uttal skulle angifva j och 

 tj, ddj och ttj (jfr § 1 samt §§ 35 o. 36, 48 o. 49), dels 

 valt ordets forntroonare form att anföras, när två former fin- 



