Förord. 



Det svenska språkets stitdium , sä ifriyt dess talan redan fördes af 

 sådane män som en Sljernhjehn, en Ihre, har dock icke förr än under de 

 två sista årtiondena allvarligare bedrifvits eller haft att fröjda sig åt någon 

 varmare medkänsla hos den större allmänheten. Men år 1850 utgafs första 

 bandet af Svenska Språkets Lagar, detta mästerverk, som öfverallt, der 

 svenskt mål talas, skall göra sin författares namn hedradt och älskodt, och 

 år 1859 anförtroddes den nyinrättade professuren i nordiska språken vid 

 Nordens äldsta högskola, såsom en rättvis belöning för mångårig och sjelf- 

 ständig sträfvan, åt den högt aktade vetenskapsman, som ännu innehar den- 

 samma och under detta ämbetes utöfning förstått hos så mången väcka samma 

 kärlek till förfädrens herrliga språk och bragdrika lif, hvaraf han sjelf är 

 besjälad. Sedan dess och tack vare desse bägge ädle svenske män har det 

 svenska modersmålet tillvunnit sig en dag för dag allt större uppmärksam- 

 het och funnit allt flere idkare, hvilka — för att tala med Stjernhjelm — 

 ,,gerna hafva velat afknäpjja några stunder till att använda uppå vårt kära 

 fäderneslands, det svenska tungomålet." 



Härvid har man icke heller lemnat ur ögnasigte de vigtiga bidrag 

 till språkets historia och rätta förstånd, som allmogemålen hafva att bjuda, 

 och åtskilliga värderika afhandlingar öfver Sveriges dialekter hafva under 

 det senaste decenniet sett dagen i Uppsala, bärande vittne om att författa- 

 ren till „de starka verben i Dalskan och Gotländskan" icke förgäfves vädjat 

 till yngre landsmäns fosterlandskärlek och vetenskapliga sinne. 



