91 



Sing. kyo 

 reiso 

 rivö 

 skjiilo 

 systro 



finu 



haku (mentum) 



karu 



stuvu 



Plur. kyor 

 reisor 



svipu 

 tresu 



rivor 



skjulor 



systror 



yglor 



finur 



hakur 



karur 



stuvar 



svipur 



tresur. 



Anm. Såsom af dessa exempel synes, hafva de svaga 

 feminina substantiven ändelserna o pl. or, då stamstafvel- 

 sen är lång, men u pl. ur, då hon är kort, hvilket äfven 

 förut anmärkts af V. Thomsen i hans disp. „den gotiske 

 sprogklasses indflydelse på den finske" Kbh. 1869 (sid. 

 95). Deremot kan jag, åtminstone icke obetingadt, an- 

 sluta mig till hans åsigt ibd. att stamstafvelsens qvantitet 

 äfven för de svaga masculina skulle bestämma ändeisen e 

 eller a. Af de i föregående mom. framstälda exemplen fram- 

 går visserligen att alla, som sluta på e, hafva lång stam- 

 stafvelse (eller hafva flere än två stafvelser), men af de på 

 i, (som här blir detsamma som e), hafva två i eller a ömsom 

 och ett städse i, oaktadt deras stamstafvelse är kort. Likaså 

 är det fallet att icke alla svaga tvåstafviga masculina, som 

 hafva första stafvelsen lång, ändas på e, såsom fyra af exem- 

 plen utvisa, hvilka hafva ändeisen a, aldrig e. Alltså torde 

 man åtminstone kunna påstå att undantagen äro många. — 

 Aasex (N. Gr. s. 96) har för norska allmogemålet uppstält 

 samma regel: „naar et Ord har en aaben Vokal i Roden og 

 en enkelt Konsonant paafijlger, bliver Endevokalen ikke E, 



I 



