89 



icke många; likaså äro de på i få till antalet och blifva ännu 

 färre genom att de flesta af dem äfven kunna hafva ändei- 

 sen a. De på a äro talrika och hafva upptagit denna än- 

 delse ur fornspråkets casus obliqvi, hvilka hade slutvokalen 

 a, under det nominativen hade ändeisen i. Detsamma har 

 stundom skett i skriftspråket t. ex. vilja, timma, ända i st. 

 f. vilje, timme, ände. Men en väsendtlig skilnad finnes i 

 målets och skriftsvenskans behandling af sådana ord. I skrift- 

 språket hafva de i och med bortkastandet af den maskulina 

 ändeisen e förändrat icke blott genus och gjorts till femi- 

 nina, utan äfven pluralis ändelse, der de antagit or för ar, 

 således fullständigt öfverförts från l:sta till 2:dra svaga de- 

 klinationen. Men i målet har, såsom en blick på singular- 

 ändelsen i följande deklination lär oss, ingen förvexling med 

 de enligt densamma böjda femininen kunnat ske och såväl 

 genus som pluralis hafva derför hos de allra flesta ^'^) blifvit 

 trogna fornspråkets. Exx. 



3'*) Några ursprungligen svaga masculina hafva visserligen ändock 

 öfvergått till svaga feminina, men detta har skett till följd af skriftspråkets 

 allt mera öfverhandtagande välde. Att trots skriftspråket så många ord 

 med singularändelsen a kunnat bibehålla pluralen ar och genus masculi- 

 num är i sanning förunderligt, då målets benägenhet att uppgå i svenskan 

 är så stor. De, som öfvergått till feminina, hafva i följd deraf också an- 

 tagit femininändclsen i sing. o eller u, se nedan. 



