88 



ofta ännu finner afvikelser från svenska skriftspråket så i 

 anseende till genus som böjning, t. ex. smultra (fem.), pl. 

 smultror. 



§ 73. Svag deklination. Den svaga deklinationens 

 kännetecken är ett n, redan i fornspråket (likasom i andra 

 germaniska språk) bortfallet ur nominat. sing., men antydt 

 genom den återstående slutvokalen; i gen. pl. har forn- 

 språket bevarat n hos neutra och feminina på a, men bort- 

 kastat det äfven i denna kasus hos masculina och feminina 

 på i. Nysvenskan har det forna n q var i phir. af några 

 neutra (ögon, öron), „till hvilka på oorganisk väg slutit sig 

 allehanda neutra, som i stammen ändas på vokal, eller äro 

 med -e utbildade'', Rydqvist Sv. Spr. L. II sid. 5. — Svaga 

 deklinationen sönderfaller i tre klasser eller deklinationer. 



1. Första svaga deklinationens kännetecken är 

 pluraländelsen ar, under det att singularis ändas på e, i 

 eller a (sv. e, pl. ar, fn. i, pl. ar); alla hithörande ord äro 

 masculina. — De på e bortkasta stundom denna ändelse och 

 äro (sedan de på are förts till 3:dje starka deklinationen) 



