83 



sätt som i l:sta svaga konjugationen, genom tillägg af st, ex. 

 bundist. SjelfFallet är att de starka verb, hvilkas aktiva su- 

 pinum tillhör någon af de svaga konjugationerna, bilda sin 

 passiva supinform i likhet med dessa, exx. huggdast, fåttast, 

 tåttast, simast. Det anomala funtast är ofvan nämndt; vid 

 sidan der af förekommer äfven funnist. 



Slutanmärkning. Den nuvarande passivändelsen i de 

 nordiska språken är en jämnförelsevis ny bildning och har 

 ursprungligen haft reflexiv betydelse, såsom den fortfar att 

 hufvudsakligen ega i norska allmogemålet, jfr ofvan. Äfven 

 i åtskilliga af vårt skriftspråks verb a deponentia röjer sig 

 tydligen denna ursprungliga bemärkelse dels såsom reflexiv, 

 dels såsom reciprok t. ex. minnas, skämmas, nalkas, slåss 

 kyssas, träffas. Men i än högre grad är detta fallet i ny- 

 ländska allmogemålet, hvilket helst uttrycker passivum ge- 

 nom omskrifning, hvaremot en stor del af dess formelt pas- 

 siva verb icke i skriftspråket kan öfversättas utan omskrif- 

 ning med ett pronomen. Jag vill här meddela några an- 

 tecknade uttryck, hvilkas reflexiva karakter är ögonskenlig: 



Når ja had kvilast ein stund: när jag hade hvilat mig 

 en stund; leggs nider: lägg dig ned; han venskas me frem- 

 anfolk: han visar sig vänlig mot främmande (ställer sig in 

 hos f.); somm vi satist nider: då vi satte oss ned; ni sku 

 beh0v kvilas: ni skulle behöfva hvila er; tom véndist omm: 

 de vände sig om. 



§ 68. Deponentia. 



Dessa förhålla sig i formelt afseende fullkomligt som 

 passiva och erbjuda ingenting egendomligt jämnförda med 

 sina likar i skriftspråket. Såsom ett för målet eget depo- 

 nens må anföras mådas (sv. anom. måste, sine infinit.), prset. 

 måddist, supinum måddast, hvilket på somliga orter (Ost- 



