82 



sid. 308) gjort i afseende å samma företeelse i estläodska 

 svenskan. Men då ändeisen st aldrig förekommer i forn- 

 svenskan, sådan hon på runstenar och andra skriftliga min- 

 nesmärken åt oss bevarats, samt i det mål, hvarmed jag här 

 sysselsätter mig, endast förefinnes i prseteritum och supinum, 

 men ej i prseseus, imperativas eller infinitivas (ang. Hippings 

 slåast sid. 1137 gäller samma anmärkning som om hans vb. 

 glöuma, se § 29 anm. 1), tvekar jag att ansluta mig till 

 detta förklaringssätt. Måhända får man snarare anse t'et 

 endast som ett nytt prseteritimärke, hvilket till yttermera 

 visso blifvit fogadt till det redan färdiga prseteritum. 



I norska allmogemålet är st bibehållet i passivändelsen, 

 se Aasen N. F. Gr. § 298, likaså på Färöarne enl. Ham- 

 MERSHAIMB s. 270; i Sönderjylland finnas spår deraf, se Kok 

 §181. I Norge är dess betydelse dock egentligen reflexiv 

 nu som fordom. 



Anm. 3. På samma sätt (nämnligen som ett nytt öf- 

 verflödigt prseteritimärke) är väl ock det d att betraktas, som 

 alltid inskjutes i sl6-d-ist, ofta i to-d-ist, prset. pass. af slå 

 och tå. 



4. Imperativus bildas af den aktiva imperativen ge- 

 nom tillägg af s, hvarvid i l:sta svaga konjugationen binde- 

 vokalen a användes i siiigularis t. ex slås, slåins; harmas, 

 harmins; glmns, gUjmins; möts, m(^>tins; (tros, tröins). 



5. Supinum bildas af det aktiva supinum sålunda att 

 i r.sta svaga konjugationen ändeisen st tillägges, ex. kallast; 

 i 2:dra antingen ändeisen st lägges till det aktiva supinum 

 på i, exx. byggist, lysist, eller, vanligare, ändeisen st genom 

 bindevokalen a förenas med de aktiva supinformerna på d 

 och t, exx. byggdast, lystast; i 3:dje ändeisen st, föregången 

 af bindevokalen a, fogas till det aktiva supinum på dd, ex; 

 troddast; de starka verbens passiva supinum bildas, på samma 



