81 



2. Praesens bildas af samma tempiis i activum så- 

 lunda att s tiilägges, framför hvilket prsesensändelseii r bort- 

 faller och i 2:dra svaga konjugationen samt i den starka 

 bindevokalen e förvandlas till i eller bortkastas, t. ex. bindis, 

 talas, g0mis, rekkis, ros, men ock stundom binds, g0Lns, 

 rekks. Ibland inskjutes i äfven i 3:dje, t. ex. rois. 



3. Prseteritum bildas af samma tempus i activum 

 genom tillägg af ändeisen st, i l:sta svaga konjugationen 

 utan bindevokal, t. ex. kallast (se nedan anm. 1), i de två 

 öfriga samt den starka med inskjutande af bindevokalen i, 

 t. ex. band-i-st, byggd-i-st, g0.nd-i-st, lyst-i-st, rekkt-i-st, 

 rödd-i-st. 



Anm. 1. Egentligen är väl, hvad de svaga konjuga- 

 tionerna beträffar, detta inskjutna i icke bindevokal, utan 

 vokalen i den aktiva prseteritiändelsen, hvilken i målet blif- 

 vit bortkastad, men förefinnes såsom e i nuvarande skrift- 

 språket, såsom a, i i fornnordiskan. Häraf förklaras ock 

 den biform prseteritum af l:sta svaga konjugationen upp- 

 visar i passivum: jämnte kallast finnes nämnligen äfven 

 kalla dist, tydande på ett aktivt prseteritum kalladi, sv. 

 kallade, fn. kallafta, kallaöi. Annorlunda är det inskjutna 

 i'et i starka konjugationens prseteritum passivi att förklara: 

 jag anser det hafva tillkommit endast för välljudets skuld 

 samt för att hindra det för uttalet besvärliga sammanstötan- 

 det af flere medljud, således las-i-st, fikk-i-st, band-i-st för 

 las-st, fikk-st, band-st. 



Anm. 2. I fornnorskan ändades passivum så i tem- 

 pora prsesentia som prseterita på st (äldre sk = sik d. ä. 

 sig, pron. refl.), hvadan det skulle ligga nära till hands att 

 uppfatta det st, som i nyländska allmogemålet utgör ändelse 

 för prseteritum och supinum passivi, såsom en qvarlefva från 

 fornspråket och så har äfven t. ex. RuszwuRM (Eibof. II 



6 



