79 



att öfverföra verbet till l:sta konjugationen, t. ex. stydja, 

 styclja, stydja (d. ä. Ijustra), eller genom att använda andra 

 verb, som äro synonyma, t. ex. i st. f. det bär uppräknade, 

 men högst ovanliga dölja: g 0m a, i st. f. spörja: fr äga, i st. 

 f. städja: stessla. Det i skriftspråket lika med göra böjda 

 böra har i målet fått infinitiven börda, hvaraf prseteritum 

 bord, supinum bord. 



Tredje Konjugationeii. 



1. Infinitivas i denna konjugation uppvisar alltid, 

 likasom i skriftspråket, den nakna, vokaliskt utgående stam- 

 men utan den vanliga infinitivändelsen a, t. ex. ro. Undan- 

 tag härifrån gör endast vb. dia: di, hvilket också böjes en- 

 ligt l:sta konjugationen, jfr Rydqvist Sv. Spr. L. I sid. 390. 



2. Presens ändas på r, t. ex. rör. 



3. Praeteritum ändas på dd, t. ex. rödd; vokalens 

 längd förändras icke trots konsonantgeminationen jfr 2: dra 

 konj. mom. 3. 



4. Imperativ! 2 person sing. är lika med infinitiven, 

 t. ex, ro; 2 person plur. ändas på in, t. ex. röin. 



5. Supinum ändas än på dd, än på tt, t. ex. rodd 

 och rött; vokalen alltid lång. 



6. Om prsesens participii, hvars ändelse äfven i 

 denna konjugation skulle vara andi (skriftspråkets -ende jfr 

 Rydqvist- Sv. Spr. L. I sid. 403 ff.), se ofvan § 64, 5. 



7. Participium prseteritum ändas på dd, hvartill 

 i masc. (och äfven fem.) ändeisen er ofta fogas, t. ex. nöten 

 e bödder nu (d. ä. lappad; not är fem. äfven i målet). Neut- 

 rum ändas stundom lika som masc. och fem. på dd, stundom 

 på tt, t. ex. he e väl rödd eller rött. Pluralis fogar ändeisen 

 a till singularis, t. ex. hestana e ösködda. Angående plural- 

 ändelseii a i detta tempus såväl af denna som de föregående 



