76 



Första Konjugationen. 



1. Om iiifiintiven gäller hvad som sades här ofvan 

 § 65 1, således: fräga eller fräg, kvfla eller kvil, skoda eller 

 skod, tala eller tal. Andas stammen på flere medljud, in- 

 skjutes, om ändeisen a bortkastas, en lialfvokal e, då väl- 

 ljudet eller uttalets beqvämligliet sådant fordrar, t. ex. regen för 

 regn, reken för rekn, sigel för sigl o. s. v. Jfr § 50 not. 1 7. 



2. Prsesens ändas på ar, likasom i skriftsvenskan: 

 kallar, ropar, talar. 



3. Prseteritum ändas på a, uppkommet genom bort- 

 kastning af den egentliga ändeisen di, alltså: kalla, ropa, 

 tala =: kalladi, ropadi, taladi, jfr § 67, 3 anm. 1. 



4. Imperativi 2 person sing. är lika med den för- 

 kortade formen af infinitiven, således kall! rop! tal! Någon 

 gång, men sällan, ändas den på a likasom i skriftsvenskan. 

 Pluralis 2 person ändas på in: kallin! ropin! talinl 



5. Supinum ändas på a, enär t'et bortfallit, såsom 

 omtaladt är i § 43, alltså: kalla, ropa, tala. 



6. Om participium prsesens, livars ändelse skulle 

 vara andi, se ofvan § 64, 5. 



7. Participium prseteritum ändas antingen lika 

 med den fullständiga infinitivformen på a (per tria genera 

 sg. & pL), i hvilket fall i sing. masc. och fem. d (jfr § 34), 

 i neutr. t bortkastats, t. ex. han ha blivi kalla, he e allt 

 bortplokka, eller ock har (i enlighet med § 37) d efter a öf- 

 vergått till g, hvartill i sing. masc. och fem. (den egent- 

 ligen endast masculina) ändeisen er fogats, plur. a, alltså: 

 målager pl målaga, kvilager pl. kvilaga; men framför neut- 

 raländelsen t har g åter bortfallit, t. ex. so va he talat, he 

 e allt harvat nu. Följaktligen ändas participium praeteritum 

 sålunda : 



